 Să facem coaching?
 Da, sigur.
 Sigur, sigur.
 Dar presupune fie un raport anterior între cele două perso
ane,
 adică să fie deja o existență preexistentă, fie abilități
 foarte rafinate ale tale ca și coach de a crea raport rapid
 cu o persoană pe care nu o cunoști.
 Mare vrem la relația mea cu filmul meu, care nu locuște cu
 mine.
 Ok. Atunci clar există un raport.
 Raport există, dar sunt situațiile care nu sunt prezent fiz
ic.
 Înțeleg, perfect.
 Și atunci aș prefera să încerc totuși să îl ridic cumva.
 Da, se poate. Se poate.
 Se poate prin ascultarea primă oară a lui, a punele lui pe
 primul plan.
 Bă, uite, indiferent calile lumea ta, despre ce vorbești,
 ce e important pentru tine, ce îmi doresc să transmisi, ce
 provocarea ei nu contează, eu sunt aici să o ascult, nu să
 o judec.
 Asta e o atitudine. Am zis-o in multe cuvinte, dar e doar o
 atitudine.
 De multe ori e doar o privire.
 Stii? Sau doar un ton al voci. Cand zici, da.
 Mhm. Stiu.
 Si daca il spui corect, omul ala intelege, ba, asta a prins
 despre ce e vorba si nu ma judeca.
 Are sens?
 Si da, se poate si de la distanta. Presupune o regatura an
terioara rapor cu persoana respectiva,
 sau abilitatii foarte rafinate si exercate ale tale, daca e
 rapor cu persoana pe care nu o cunosti.
 Am facut asta, la telefon cu cineva.
 Mi-a recomandat...a avut o provocare în familie respectivă
 a persoană, am fost cursant, m-a sunat, mi-a dat la telefon
 o altă persoană care nu mă cunoștea, nu știa cine sunt.
 Știau zise de mine, că-s prieten, coleg, cu ceva, dar nu șt
ia cine sunt.
 Și am stat la telefon vreo 40 de minute, 40-50 de minute, a
 început convoiul ea foarte stresată, aproape plângea din
 vari motive personale, a terminat convoiul ea râzând.
 Când ce problema banal aveam, acum știu cum să o rezolv, e
 fantasic, după aia ne-am și cunoscut după vreo 3-5 ani.
 Și mi-am zis că viața ei, persoanei respective, profesional
ă, care erau o provocare persoană de la momentul ăla, s-a
 schimbat total după discuția cu mine, dar eu nu cunoșteam.
 Deci se poate, pentru că eu am fost, din momentul în care
 am luat telefonul la ureche, eu acolo eram pentru persoanea
, nu mai putea să mă însuni oricine.
 Adică apel în așteptare, mama, tata, câinele, mă inundam,
 eu eram acolo pentru persoana aia.
 Asta înseamnă raportul la modul de finețe.
 Când creezi un raport cu o persoană, persoana aia e doar
 pentru mine acolo, nu mai există altceva.
 Nu mai stai să vorbești cu tine, stai că-ți explic și ție,
 stai zi...
 În momentul ăla nu există raport.
 Dar se antrenează. Deci nu e un dar, un cadou, o calitate
 cu care te naști.
 Da, unii se nasc, dar cei mai mulți pe care-i cunosc eu o
 antrenează, nu e născută.
 Apropo, cine are impresia despre mine ca sunt introvertit
 sau extrovertit?
 Cine si a forma deja o parere despre mine?
 Introvertit sau extrovertit? Nu analizati, feeling-ul.
 Zic!
 Cine crede ca sunt extrovertit manasus?
 Prefect, multumesc. Sunt introvertit extrem.
 Sunt timid extrem.
 De ce? Experiența cu oamenii mi-a dovedit că cei care vor
besc foarte mult sunt introvertiți.
 Nu știu.
 A băiețelului meu și al torapi pe care i-am întâlnit lucrăt
 de învânzări și cu oamenii.
 Când vorbești mai mult și pari a fi mai deschești și mai
 bun, atâta ești mai închis.
 Atenți, eu acum nu o fac fals la modul de mă prefac. Eu așa
 sunt.
 Asta sunt.
 Însă sunt exemplu viu cu abilitățile de comunicare, se ant
renează.
 Am prieten care când vorbea cu două persoane în același tim
p, avea impresia și avea aproape atac de panică ca și cum
 vorbea în public.
 Deci pentru el două persoane erau public.
 Când vorbea cu una să înțelegea, când vorbea cu două deja
 nu mai scutea un cuvânt.
 Să albea, să înroșea, totul nu mai putea să vorbească.
 Eu nu vorbeam deloc, si cand vorbeam, cand eram copil, apro
ape nu.
 Deci, ceream ce vream, daca nu da dai, te bateam.
 Deci, nu prea aveam unelte mare, stii?
 Cum?
 De asta te-ai bateat.
 Nu, da, merci.
 Nu.
 Ulterior am invatat ca daca nu invat sa comunic sa-i sprim
 ce simt eu si ce-mi doresc eu
 si sa ma adaptez dupa celalalt, eu o sa ramana singur.
 Ca am fost mult timp in copilul meu singur si cam singur.
 De ce? Eram foarte sincer.
 Adica brutal. Eu spunem ce gandeam direct fara filtru la 10
 ani.
 Nu la 5. Eu intelegi?
 Si am invatat sa am... da, nu tot timpul e bine, sa-mi spui
 ce gandesti.
 A bine sa-mi spui ce gandesti, dar alt fel.
 Mai cu ambala cumva.
 Sunt exempluvi cu abilitatele de comunicare sa se antrene
aza.
 Nu se castiga peste noapte si nici nu te nasi cu ele.
 Unii se nas cu ele, da. Reconos.
 Dacă vă-i vorbi cu prieteni de-ai mei care mă știu de acum
 20-25-30 de ani și le explici cum mă știi tu, o să zică că
 nu vorbești aceași persoană.
 Pentru că abilitățile de comunicare se antrenează și asta-i
 bine, e o veste bună.
 Orice direcție în orice direcție vrea să mergeți vreodată,
 carizmă, public speaking, coach, vânzător nu mă interesează
 în ce direcție de comunicare, abilitățile de comunicare să
 se exersează.
 Asta poți să vă dau garantat în scris.
 Ok, mai vrea cineva aici, Aura, vrei spui ceva?
 Doamne, este neaparat vreo sa fie introvertit?
 Nu, doamne fereste!
 Introversa sau extrovert e doar un tipar de personalitate,
 nu este un defect sau o calitate.
 Din contra, atatea multe avantaje am ca sunt introvertit,
 ca introvertiti sunt foarte buni observatori.
 Un introvertit o sa observe mult mai multe chestii, cat un
 extrovertit.
 Un extrovertit o sa vrea toata atentia pe el, un introvert
it o sa...
 Sunt avantajele multe ale extroversiei.
 Adaptezi la copilat, cum voi trei ani cu ceva?
 Multe ani frumos inainte.
 Dar, dupa ca, sa aprem de aceea ce spui, imi dau seama ca
 la copil functioneaza foarte bine cand discut cu ei sa te
 cobori.
 Te gemuiesti, discuti, mult mai repede.
 Si ce inseamna acum pentru tine, Adi?
 Atitudinea fiind.
 Ok. Si ce faci tu atunci cand te cobori la el?
 Te adaptez la el.
 Crei raport, faci pacing.
 O sa ma vedeti de multe ori ca neintentionat si necalculat,
 de multe ori cand vorbesc cu voi ma pun pe vine.
 Si vorbesc cu voi asa. M-ati observat ca am facut asta ieri
?
 Da.
 Nu o fac intentionat. Este atitudinea mea deja antrenata de
 a crea raport cu voi.
 Cand vorbesc cu voi dimineata sau la final sau cand e doar
 un sharing, stau jos pe scaun, ati observat?
 Da.
 În momentul în care te adaptezi la o altă persoană, indifer
ent de vârstă, că-i 3 ani sau 99,
 creirașul lui primește senalul, bă, ăsta e dispus să vine d
upă mine.
 Și apreciează chestia asta.
 Super tare, da? Bravo.
 Mai au chestie cu copiii.
 Când îi tratezi ca pe niște inapti,
 ca și cum ei n-au niciun fel de putere, responsabilitate
 potențial,
 pentru că sunt handicapați până la 18 ani până că primezi
 buletinul, cam asta e atitudinea majoritatei părinților,
 le faci un de favor.
 Când îi tratezi ca pe niște oameni maturi, doar de o altă v
ârstă,
 dar oameni cu un potențial și conțelepciune și o inteligenț
ă proprie, vor simți acest respect.
 Și ți-l vor confirma.
 Când tu îi tratezi ca pe niște gemuri mici de
 e, ce dulcești, n-ai mitri făcut, spală-te pe mâini, pădini
 și marș la son, că ești retard.
 Dacă te comporti cu el așa, așa se va comporta și el că
 este.
 Vorbește cu el ca un om mare, ascultă-l ca un om mare,
 pentru că provocările pe care el le are pentru el sunt
 importante, oricare ar fi, că și-ai pierdut jucăria prefer
ată sau că nu știu cine nu l-a dat un tuc la școală.
 Habarnam.
 Pentru el sunt provocări mari.
 La fel cum pentru tine, provocările tale dacă le dai lui,
 ele o să râdă de ele.
 O să zică, du-te bă, cum.
 Are sens?
 Da.
 Botați-vă cu copiii ca și cum, pentru că sunt persoane al
 sinistratătoarei, dar de o altă vârstă.
 Nu-i tratați ca și cum sunt cumva mai slabi, sau mai puțini
, lipsiți de resurse în orice fel, în orice direcție, pentru
 că nu este așa.
 Că este asta valabilă și la adulti.
 Evident! Dar despre adulti a fost ziua de ieri. Eu acum am
 ațelus-o pe asta cu copiii, de-aia vă zic de asta. Dar așa
 este, evident.
 Da, Iulia?
 Fie, nu știu, instinctiv natural mi-a venit, cu ce am avut
 primul băiețel,
 bebeluș fiind când, mă rog, după ce a început să umble și
 de cât să mai conștientizeze,
 să vorbesc lucrurile normale, naturale, ce veneau înspre
 noi zilnic ca și cu un adult, la nivelul lui, bineînțeles.
 Și am creat și am crescut un nivel de amiciție între mine
 și pe el.
 Bravo!
 Am fost cu oameni și între următorul copil, nu știam că mă
 condamnă, că ne permitem să ne dăm pălmuțe peste fund, de
 exemplu.
 Să discutăm sau să discut, cum adică discuți cu ei problem
ele tale?
 Mi se pare logic să discut cu ei problemele mele, ca să nu
 crească ceva.
 Pe limba lor, evident.
 Cum am fost pe limba lor, evident și la cum felul la care
 ei sunt.
 Corect, corect.
 Să creadă că cea lumea asta...
 Cunosc parinți din categoria asta, din care văd că tu nu îl
 faci parte.
 Cunosc parinți care evită să-și manifeste dragostea față de
 partenerilor de cuplu sau orice fel de formă de atajament
 în fața copilului.
 Nu cumva să îmi iau soția sau soțul în brațe, sau să îl să
ru, sau soțul săru, sau doamne, ferește să mă vadă că o țin
 în brațe, sau că îi zic că mie dor, sau ceva.
 Că ce, mă, vă copiii? Bă, dacă copiii nu vă de la tine cum
 să se manifeste, să arate că au un atașament față de o altă
 persoană,
 vor considera că orice fel de astfel de formă de exprimare
 a dragostei, a iubirii sau atașamentului este nesănatoasă.
 Și vor ajunge să fie timurați în orice altă formă în afara
 familiei atunci când primesc sau e nevoie să arate o formă
 de atașament. Are sens?
 Bun. Vreau să vă arăt ceva.
