Bine ați revenit!
Master modul 1 partea 3-a, după prânz.
Să vă fie de bine!
Să înțeleg că ați mâncat câțiva colegi.
Uitându-mă!
Sunt blocați în trafic.
Ce trafic ne simțit?
Cum?
"Mispeu-i."
Da, aia zic.
Sunt blocați în trafic, o să vine și ei.
Bă, dar e trafic sămbăta?
"Mispeu-i."
Ai, Mihail și Gravid.
Păi da, dar ar fi logic să nu fie trafic.
"Mispeu-i."
Dacă tot se bea, n-ar trebui să fie trafic, aia zic, logica mea.
Am înțeles.
Practic, cei care auzii de nașterează ne încurcă.
Cu asta rămân eu.
Deci, care auziile de nașterează nu mă zice și le sălbează,
ne încurcă.
Rușinelor.
Nu, doamne feriște.
Aia zic.
Bun.
Înainte să mergem mai departe și să ne încălzim un pic în raport cu ce vrem să facem în continuare,
sunt curios pentru că n-am apucat să fac asta,
cu ce din prima parte a sesiunii din modul 1 ați rămas a ajuns la voi cu prioritate în orice fel de sens sau v-a enervat.
Da, Darian. Nu încă. Lăsați plicurile deoparte.
Da, Darian.
Așa în mare am înțeles despre umbră, ce e cu ea, ce face acolo, ce facem cu ea, cum...
Stai un pic, boss. Stai un pic.
Stai un pic.
Cred că pot să intuiesc o critică pe care o majoritatea femelilor din viata ta.
Nu te mai grăbi, men.
Take your time, nu știu cum să-ți explic.
Glumim, altceva.
Cine are telefonul pe silențios? Vibrații și...
Cine vrea să spună ceva aici? Te rog, Iuliana.
Eu o întrebare.
Bagă! Ticur că dacă eu întreb să-mi dai un răspuns, tu îmi pui o întrebare.
Te rog.
Ai vorbit despre schimbare și eu sunt pro schimbare de când mă știu, toată lumea că am ajuns la un moment în care simt că am obosit de la ta schimbare.
Sigur, pentru că este și extrema cealaltă și se numește anxietate,
unde căutăm schimbare constantă doar ca să nu stăm noi cu noi.
Păi lucrezi și cu mine ca să stau și cu mine.
Ok, dar atentie că sunt extreme.
Orice extremă în orice direcție, oricât de ecologică e la început, va deveni toxică.
Sau limitativă ca să fiu elegant.
În orice direcție.
Mâncatul sănătos poate să devine toxic când devine obsesiv.
Și dotaie în anxietate și mă te bucur de nimic de niciun fel de mâncare, de niciun fel de experiență,
că nu cumva să iei o calorie peste ce zice tabelul.
Și ceva sănătos și frumos și valoros dus în extremă devine toxic.
Orice.
Prin urmare, nu schimbarea e problemă.
Am dat seama.
Ci dezequilibru.
Și atunci, indiferent în ce direcție suntem, întrebarea pe care vă recomand să vă zic la practicnări asta este să ne întoarcem în echilibru.
Unde e punctul de echilibru în care ambele poate să existe?
Contextual potrivit.
Adică și schimbarea și neschimbarea.
Personal, mie nu-mi place să-mi schimb, dar sunt nevoit,
ca mă fără meserie pe care m-am ales-o,
dar și m-a flexibilizat mult asta, dar nu-mi place, locul de somn.
Eu, pentru că călătoresc foarte mult, dorm constant în paturi diferite, la propriu.
Asta îmi duce la neodihnă.
Deci, în sensul ăsta, pentru mine e productiv să dorm în același pat al meu, constant.
Aveam două glume aici, dar nu mai avem timp.
Ajunge la tine?
Este un exemplu de neschimbare favorabil.
De asta, din motivul ăsta de exemplu, eu și sigur, nu numai eu,
în momentul în care dau de o locație, hotel sau apartamentele de B&B care îmi place și foarte confortabil, mă întorc acolo,
ca și cum îl ancorez, că am dormit bine,
și mă întorc din nou, pentru că eu îmi ia schimbare care face bine.
În același timp, rigiditatea în fața schimbării profesionale, de exemplu,
cum ar fi fost eu, de exemplu, când a venit pandemia, să fiu rigid la trecerea în online,
pentru că eu țin cursul doar în sală, ar fi fost limitativ să nu îmbrățieze aceeași schimbare.
Și atunci, constant întrebarea este, unde mă pot duce înapoi în echilibru,
fără să mă duc în extremă opusă, pentru că noi avem și este o orăare cognitivă, mai ales ca români,
v-am zis și la practitioner, avem tendința să gândim în extreme.
Când auzim o informație sau avem o revelație care face sens, noi nu le ducem cu aia în echilibru,
noi le ducem în extremă opusă de foarte multe ori.
Dacă am fost foarte mult timp obișnuiți cu o reprimare, de exemplu,
avem tendința să debușăm tot, deodată.
Nu așa.
Dacă am mâncat sănătos foarte mult timp și mi-am dat seama că am devenit foarte anxioși și mai bucur de mâncare,
am tendința să bag toate prostirile și aserile în continuu.
Nu așa. Are sens unde mă duc.
Și atunci, asta este o orăare cognitivă.
E românul care spune, "Bă, ore albă, ore neagră."
Nu! E gri. V-am zis și la... E gri. Nu e albă, nu e neagră, de foarte multe ori.
Și atunci, vini și te întreb, unde în viața ta poate să existe sau este deja, poate nu îl accepti încă,
punctul de echilibru dintre schimbarea productivă și neschimbarea care te încarcă?
Și te odihnește și te vindecă, poate.
Pentru că nu e despre schimbare permanentă. Uneori e bine să nu se schimbe nimic.
Cum ziceam, loc unde dormi. E ancorat, e sănătos, e odihnitor, e vindecător.
Arjun?
Da. Pe mine m-a obosit foarte mult, deși îmi place foarte mult și mă încarcă ceea ce fac pe plan profesional, m-a și obosit în același timp.
Și aici încerc să găsesc aceeași...
Așa este. De aia zic... Atunci înseamnă că e nevoie să schimbi strategia și să păstrezi rezultatul.
Când ajunge în punctul ăsta de, "Bă, eu totuși nu doresc că îmi place că mă încarcă",
dar sunt extenuată în același timp, e despre strategie.
Și este aici un principiu... Cred că s-a scris și o carte pe tema asta, să fiți sincer, nu mai știu numele,
sunt convins că s-a scris o carte, ceea ce te aduce la un nivel te împiedică să treci la nivel următor.
Ceea ce te aduce la un nivel, hustle-ul, asumarea, sacrificiul de timp și de energie, ambiția, obiective mari mereu,
te aduce la un nivel de rezultate, însă de la nivelul ăla încolo, unde mereu e un nivel peste,
nu vei ajunge cu aceeași strategie care te-a adus acolo.
E nevoie de altfel. Și atunci eu constant îmi aduc aminte și inclusiv eu, deși știu asta, uit din hartă de multe ori, din atenție,
ceea ce te aduce la un nivel te va împiedica, adică ce te-a servit anterior te va împiedica să treci la următorul nivel.
Adică trebuie să renunzi la strategie, să o schimbi, să păstrezi direcția, linia, intenția, rezultatul pe care îți-l dorești,
dar trebuie să schimbi strategia. Și atunci asta din nou se bazează pe flexibilitate, la alternativă, la testare, la feedback, la...
Nu renunzi la rezultat pentru că mă extenuează, ci schimbi strategia și văd cum fac să îl păstrezi.
De asta avem nevoie. Mersi frumos.
Să rămână așa, Iuliana, mersi mult. Iuana, aici.
Și după aia, Alex în spate.
Mersi. Iuana, am mâncat un pic cam mult și capacitatea mea cognitive-ul e un pic alterată,
așa că o să te rog să traduci tu ce încerc să te întreb, da?
Ok. Să obișnuiesc.
Pe lângă faptul că, la fel ca Darian, eu acum sunt într-un moment în care pare că nimic din ce a fost noua prea mai are sens, ce se întâmplă, e ești.
Mai știți la Iurei, imaginea aceea cu luminița de la capătul tunelului? E, așa i-a pare și la mine. Nimic nu faci...
Este vreo legătură între noțiunea, conceptul de oglindire și partea asta de umbre?
Este o legătură și o să o vezi imediat.
Ok.
Este o legătură.
Bine, dar...
Îți numește altfel, dar ajungem acolo imediat.
Și pentru mine momentan nu e clar dacă treaba asta cu ce vezi în alții și frumos și în curție.
O să ajungem imediat.
Bine, atunci dacă mai e o legătură, atunci te întreb.
E o legătură și ajungem acolo, după un exercițiu. Bine, mersi.
Da, era Alex în față și nu vreau să... Alin, scuze-mă, și nu vreau să zic că nu l-am văzut.
Alin, sunt? Văd așa ce vreau să te întreb.
Cât te-am învățat noi în cursul de practitioner, atât de idei foarte bune și foarte utile,
simt un pic că sunt foarte multe lucruri, foarte multe idei care e necesar să le aplicăm?
Când am al gamă asta de idei și de gânduri, cum facem să le aplicăm?
Că nu te...
În funcție de rezultatele pe care vrei să le opții.
Eu îți dau un exemplu. De exemplu, în practicii și la an vorbit, contextual, dar o să zicem destul de mult, despre cuplu.
Da sau nu?
Bă, dacă în momentul ăsta pentru tine cuplul merge bine la nivel de energie, rezultate, conexiune, viața de familie, nu cu aia începi.
Are sens? E doar un exemplu.
Încep și te duci spre informații tehnici și concepte, acolo unde rezultatul pe care îl ai în momentul ăsta în viața ta nu e cel pe care îl vrei.
Așa prioritizezi.
De ce să mă ajunge să aplic eu exerciții de încredere în sine pe care le am din practicii, dar dacă eu stau bine cu încrederea în sine?
Nu are sens.
De ce mă ajunge spre cuplu dacă eu sunt bine pe cuplu?
De ce mă ajunge spre prosperitate financiare, convingere și obiective dacă eu financiar sunt bine?
Mă duc pe...are sens?
Întotdeauna, asta să vă intre în...întotdeauna strategiile, schimbările, prioritizarea informațiilor și concepturilor pe care le aplic,
să iau în funcție de rezultatul pe care îl am în momentul ăsta și nu-mi convine, vrei să vrei rezultatul pe care vreau să îl obțin cu prioritate față de altele,
dar nu le aplic pe toate deodată, că faci cu capul, ci secvențial, contextual, prioritizând, nu deodată.
Ok? Tot strategic. Mirela, stai să vină microfonul.
- Sunt și eu?
De exemplu, adică mă gândesc la încălcarea unor sisteme generale de valori, cum ar fi, de exemplu, un postăl sufăr pe Putin că e un criminat psihopat și hitlerist.
Asta înseamnă că sunt și eu, e obligatoriu să fiu și...
- Șteptam să ajungem aici.
- Adică...
Deci, răspunsul este "Ăhă".
- Și noi suntem?
- Da. Atât că.
Dacă vorbim de sistemul general de valori, ai zis sau cum ai formulat?
- Da, sistemul general de valori, pentru că nu îmi plac psihopații.
Cred că mult noi iubim psihopații criminale și...
- Nu îmi plac psihopații, dar dacă ți-ar spune că psihopații au calități pe care le ai și tu, cum ai reacționat?
- Alea frumoase. Alea, da? Sunt ok?
- Vezi cum se schimbă sistemul de referință?
- Da.
- Mai țineți minte exerciții de la practicină? Când vă am deschis două comportamente?
Când vă ziceam "bețiv", "agresiv", "vulgar", "misogin", "fuma" și era Churchill, respectiv, vegetarian, își iubea partenerul la până la obsesie,
"familist", iubea animalele, bun orator și cu viziuni epătremelungi. Hitler.
Calitățile pe care ți le-am descris, în aldoarea Hitler, sunt calități... cum?
- Ok.
- Ok. Ele au fost un psihopaț.
- Da, dar noi nu la alea ne referim acum. Noi ne referim la celelalte.
- Dar la ce ne referim?
- La criminalitate.
- Încoată, nu mă auzi.
- Violență întoarce împotriva oameni.
- Persoanele psihopatie.
- Da, da, da. Nu vorbim de ce au ele vorbi.
- De ce vorbim?
- De criminalitate împotriva umanității.
- Sigur că da. Ce nu mă auzi tu este că atât persoanele dereglate, pierdute, dezechilibrate,
care fac rău realmente, fără niciun dubiu, prin rezultatele pe care le produc și rănesc alți oameni,
sunt foarte similare cu persoane profesioniste, ca să fim politicli corect,
care au aceleași calități, doar că în doze diferite.
- Mărimea contează.
- De câte ori am auzit-o că nu e așa, că nici nu vreau să intra. Bineînțeles că e așa.
În același timp, ce încerc să spun eu, este că chiar dacă în proporții diferite suntem foarte similari.
Faptul că unul dintre noi are, dacă vorbim de psihopat, că pe ăsta e ales, și era valabil în orice direcție,
are un pic mai mult durere reprimată, abuz în copilărie, că de obicei se întâmplă, nu vine fără motiv psihopatia.
Sau un trecut mult mai dureros decât altcineva, nu înseamnă că nu sunt similari, doar proporțile contează.
Și așa îți dau un exemplu. Și în cazul ăsta o să vă recomand o cartă imediat. De fapt, vă zic acum că o să uiți.
Kevin Dutton se numește autorul. Kevin, cu K. Dutton, D-U-T-T-O-N. Kevin Dutton.
Are două cărți. Prima, vă recomand, a doua, n-am citit-o ca să fiu sincer. Prima este Înțelepciunea Psihopaților.
Așa se numește cartea. Înțelepciunea psihopaților. Era doua să numește Arta manipulării. Nu sunt sigur că așa se numește sau nu, dar cred că așa se numește.
N-am citit-o ca am început-o, am pierdut-o, pe drum nu m-am prins. În Înțelepciunea Psihopaților, Dutton demonstrează cu teste și cu cazuri foarte concrete și empiric, nu că părerea lui.
Cred că era un psihiatru, nu sunt sigur. Cum? Ceea ce este reprobabil, da, și acuzabil și complet de acord că este nefuncțional și e bine să fie o linie de apărare împotriva lor.
În oamenii psihopați nefuncționali, adică cei care sunt agresivi, care fac omit, acte abominabile, este în același timp valoros, apreciat, productiv în alții care au tipare de psihobatie foarte similare doar că sunt funcționali.
Și îți dau un exemplu. S-a constatat prin studii, nu știu să spun cum, eu dau informații acceptate de psihologi și psihoterapeuti, nu știu să-ți o dovedesc, știu că așa e, google-i-t dacă nu e așa, și spuneți-mi și mie rezultatul.
S-a constatat că un număr foarte mare, nu mic, foarte mare, dintre oamenii bărbați femei care sunt în poziții de răspundere foarte înaltă, publică sau privată, CEO sau judecător de la înaltă curte, scorează foarte mult pe scara psihopatiei.
Una din calitățile psihopatiei, funcționale și nefuncționale, vorbim acum la nivel de din păcate așa este, este sângele rece în fața unor pericole iminente.
Puterea de a lua foarte clar decizii și de a calcula 7.000 de variabile la nivel de risc rapid, nu că mă mai gândesc.
Carisma. Carisma este o calitate naturală de foarte multe ori, nu mereu, de multe ori este exersată ca observa că merge, atât a narcisicilor cât și a psihopaților.
Natural, psihopații sunt extrem de carizmatici și pentru că știu că funcționează o folosesc și n-au făcut o școală pentru asta.
Ce încerc să spun? Foarte mulți dintre oameni care fac bine în societate scorează foarte înalt pe spectru psihopatic, de aia sunt funcționali.
Totul sunt psihopați conform...
Da, da, gradul de revoltă pe care tu îl simți în fața unui astfel de om...
Sigur, sigur. Și nu e despre număr.
...gradul de umbră, cum am eu.
Fii atentă, fii atentă. Răspunsul este da. Am plecat de la premisa "Am și eu în mine asta?" Răspunsul este da, în proporții diferite, cred că am stabilit deja asta, în quantum-uri diferite,
însă nu e despre numele pe care îl dăm comportamentul lui lor, ci e despre ce am eu în mine, ce seamănă cu ce are el, dar e sub anume.
Vrei să îți dau un exemplu?
Psihopații sau infractorii, ca să coborăm un pic presiunea, sunt agresivi? Da sau nu?
Cât dintre noi suntem agresivi?
Toți. Și o să vină, sigur, statistic, sunt în sală.
"Da, bă, dar nu sunt agresivi cu nimeni."
Întrebare, "Dar ești agresiv cu tine?"
E tot agresiv. Că ești cu tine, că ești cu alții, e tot agresiv.
Mă urmănești? Eu voi arunca pe celălalt ce este în mine, doar că lui voi zice abuzator, dar eu sunt agresor și același fucking lucru, doar că îi zic al numelui.
Lui îi zic infractor, dar eu sunt în depresie pentru că sunt prea dur cu mine.
Are sens?
De asta tot ce vedem la alții și ne deranjează este despre noi, doar că îi dăm al nume.
Cu ei suntem foarte expliciți, cu noi suntem, da, dar e normal să ai standarde înalte.
Nu, boss, cât timp te schingiuiești conform standardele unalată pe care îți le pui tu, ești în dezechilibru și vei duce te uce la depresie.
Ajunc?
Mă duc la unul mai rău, dar suntem pe sinceritate și pe autenticitate. Știți că nu prea pur mănuși? Vreau să fie eficient.
Alcolicii sau dependenții de droguri? Cum îi descriem ca fii? Drogați și mai dați în cuvinte.
Bețivi și mai? Dependenți și mai? Haide, haide.
Depravați și așa mai departe. Întrebarea pentru voi.
Alcolicul dependentul de droguri sau de orice joc, dă-n rog, droguri whatever the fuck.
Este în realitate, vorbim acum de cauză, da? Sau de cum am de scrie un astfel de om dacă l-am mai avut în față? Un om fărăvoință?
Cum îl vede societatea? E un om fărăvoință, un om slab.
Întrebarea pentru voi. Cât dintre noi putem să vorbim și să recunoaștem că noi suntem lipsiți de disciplină, motivație și suntem lași în anetine de o disciplină în care știm când ar face bine?
Cine nu poate să zic asta, are sens ce zic? Fix asta este îmbetiv. E un om disciplinat care nu are suficientă rezultate motivație să se întină o disciplină care ar face bine dacă s-ar lăsa de băutură.
Și este și laș. Că de multe ori vine și spune "n-am o problemă".
Dar de câte ori venim noi și spunem fața altora sau nouă înșine în interiorul nostru "n-am o problemă, sunt bine".
Relația merge. Mă facă, nu văd. La servici sunt bine, nu trebuie să înfrund pe nimeni pentru drepturile mele.
Când cineva îmi face o nedreptate, e în regulă, las de la mine că eu sunt mai bun. Când în realitate ești un laș. Pentru că-ți e frică de confruntare.
Ajunc la voi, e fix aceeași calitate doar în cuvinte diferite. Și în alt context, dar este aceeași calitate. De asta este tot despre noi.
Acum, sub nicio formă să nu pară, că știu că este și extrem asta, apropo de oameni care sunt obișnuiți să gândească în extreme alp sau negru.
Eu nu vin să spun că e bine și ar trebui să iubim psihopații și abuzatorii, violatorii și toți care fac rău. Doamne, ferește. Exclus.
- Dacă face uie acum. - Nu, exclus. Eu personal sunt de acord, de exemplu, apropo de ambivalență care pare că există, cu castrarea chimica pedofililor și violatorilor.
Eu personal sunt de acord cu asta. Nu-ți de acord cu pedapsa de moarte, cu asta nu-ți de acord. Dintr-un mai multe motive, unul fiind faptul că de foarte multe ori deciziile luate în baza unei instanțe
să duceți că a fi greșite peste 15 ani că n-aparte teste genetice care confirmă că nu ala a fost vinovat.
Și totuși n-aș vrea să riscăm să nu în viața unui om care să poate dovedi chiar în proiect foarte mic nevinovat.
Și sunt cazuri pline în juridispudență care arată că "he-he, ne-am își erat un pic".
Dar cu castrarea chimica în momentul în care este concret dovadă a unui vios sau pedofil, un de semnez.
Dar nu înseamnă...com? Nu, chiar m-aș duce până acolo, dar îmi place, un brațat e interesant.
Haideți să revenim. Revenim. Uite, hai să luăm cazul, din nefericire, a unui violator.
Ce este un violator dacă scoatem cuvântul de viol?
Aggresor și un abuzator. Încalcă limite.
Dar noi, față de noi, câte limite încărcăm noi, față de noi, de câte ori ne mințim noi pe noi,
de câte ori ne promitem noi nouă sau altora din jurul nostru că nu mai facem ceva și facem,
sau facem ceva ce nu ajungem să facem niciodată, mințindu-ne pe noi și pe cei din jur,
dar nu ne zicem violator de limite. Ne zicem nepregătiți, n-am motivați, n-am disciplină.
E tot un abuz. Ceea ce îți faci tu ție, încălcând limitele sănătății, să zicem așa, că alcool, că oboseală, că muncă prea mult, că mâncăte emoțional,
e tot un abuz. Doar că între toate împotriva ta și să pare că e normal.
Dar proiectez pe alții ceea ce fac în exterior, tu faci în interior. Ajun la voi.
Cuvântul prin care descriem comportamentul va diferi, în realitate va fi aceeași calitate.
Eu m-am numurit. Îți mulțumesc.
Eu personal, deci conceptul de umbră, și de aia să stăm un pic mai mult pe conceptul ăsta și iastă, și mâine, și pe parcursul modulor, o să vă aduc aminte de el,
este conceptul prin care eu m-am cunoscut cel mai bine pe mine și încă o fac.
Personal, prin conceptul de umbră m-am cunoscut și am evoluat mult mai rapid decât multe alte tehnici și concepte pe care le-am avut la dispoziție,
pentru că conceptul de umbră, în momentul în care l-am integrat și l-am înțeles, mi-a dat o glinda a cui sunt eu și mi-e frică să recunosc sau mi-erea frică să recunosc că sunt.
Și în momentul în care am început să fac asta, am început să am mai multă energie.
Când am început să vorbesc despre mine la nivel de "Da, mă, sunt și așa".
Că atenție, când vine vorba de umbră, nu ești sau-sau. Nu ești bun sau rău, nu ești înger sau demon, nu ești harnic sau leneș, nu ești laș sau curajos, ești și.
Ori noi nu putem să concepem asta. La nivel de cum ne-a condiționat societatea, noi nu putem să concepem că suntem și, mai puțin admirabili ca să fie ulegan, și demoni, și lași, și abuzatori.
Nu putem să, efectiv, harta noastră, la nivel de cum am fost educați, cultural și social, nu poate să accepte că noi nu suntem cei care ne dăm să fim prin masca noastră.
Însă sănătatea psihică, dragilor, începe cu adevărat sau se stabilizează, ca să zic așa, echilibru psihic, poftim să nu zic sănătatea, în momentul în care poți să vorbești despre tine și în imperfect sau în calități care nu sunt apreciate în orice context și să fii ok și în păcat cu asta.
Nu poți să simți despre tine, bă, da, mă, uneori sunt leneș, alteori mint, alteori sunt agresiv, alteori sunt promiscu.
Eu sunt hedonist, de exemplu. Mie îmi place confortul și binele și cât să poate de bine să fie și ce vrei tu. Și cât m-am împăcat cu mine, că mie îmi place asta. Sunt ok cu asta.
Nu o să mă dau niciodată că sunt stoic sau căcat. Mie îmi place confortul. Munchesc pentru asta, nu mă înțeleg greșit.
Dar nu o să mă arde niciodată că mie nu îmi place să mă urc într-un bolid de 100.000 de euro, că ce dreacu, tot e mașină.
Te duce de cu... Ba nu, dacă pot, pe la moduc, pe 100.000 de euro, dacă pot.
Dar asta înseamnă împăcarea cu partea din tine care zice "dă vreau" versus hipocriții care viște și spun "nu e mai, ce e, o mașină e mașină, tati".
Te duce de acolo, de acolo, nu, acolo asta e vorba celui care n-a jurgat la sturguri. Dă obicei.
În momentul în care poți să accepti că despre asta e vorba, la tine, că ai și latura inaceptabilă pentru majoritatea lumii,
dar tu știi că o ai, nu trebuie să o le arăți. Doar tu să știi că o ai. Tu s-o recunoști că o ai și tu să o accepti că o ai, nu zic să o le arăți, e o diferență.
Dar tu să știi despre tine că tu ești și altfel. Și în contextul potrivii să nu ai niciun fel de problemă să arăți, să îți trăiești cum ești,
din momentul în care te-ai pe libertatea reală. Cât timp trăiești, trăim cu masca care place lumii, deși noi știm că nu suntem așa,
dar ca să nu vorbescă lumea, suntem sclavii percepții sociale pe care o servim prin hipocrizie.
Vă nu avem prea tare?
Asta înseamnă să te duci în tine, să privești în tine și să poți să îți recunoști tuție și ideal, față de alți oameni contextual potrivid.
Terapeut, duhovnic, prieten, grup în care ai încredere, container. Că, bă, nu sunt cel care vreau să par că sunt.
Unilor sunt, alteori nu sunt, dar tot vreau să par că sunt. În momentul în care te-ai pe libertatea, și de ce?
Pentru că din momentul în care încetezi să mai consume energie cu a te ține brusc și ferm de masca de pe față, social vorbind, evident, că este o masca psihologică.
Majoritatea dintre noi am învățat și am fost condiționați în special femeile să fim buni, răbdători, blânzi, miloși.
Că doar așa vom face lumea asta, un loc mai bun?
Ba nu. Cu reprimare și hipocrizie vom face asta în un loc mai fals, constant.
Și atentie, nu zic să nu-i nicio fel de formă că blândețea, bunătatea, pacea, liniștea, nu sunt extrem de valoroase.
Și sunt în fiecare dintre noi. Doar vă spun, doar din ce știu, din psicologie, cu cât mai sfânt vrei să-mi arăți că ești,
eu și toți cei care de-aia zic "O vrei să știi informația asta și o simțiți deja intuitiv", cu atât mai mult nu te cred.
Deci cu cât îmi arăți că ești numai curat, sfânt, nu vorbești urât, vorbești numai de mie, tu nu bârfești,
ești calm tot timpul, nu poate nimeni să te scoată din sărite, eu fug de tine.
Frățiu el, că înseamnă că umbra ta s-ar putea să mă umoare dacă scapă de sub controlul tău. Are sens?
Cunosc și am cunoscut și poate știți și voi în viața voastră oameni care sunt extrem de calmi, băi, enervanți de calmi uneori.
Nu i-a văzut aproape nimeni niciodată ridicând vocea, nu mai zic să tune, să fulgere.
Vă iarți primii care fac infart. Ori fac infart pentru că își reprimă furii atât de mult și atât de bine,
pentru că sunt conștienți că dacă își dau drumul furii pulverizează pe cineva, fie la un moment dat preia controlul mascalor
și o moară fizic sau o fac rău cuiva fizic și o să vină cu replica, nu știu ce m-a apucat. Da sau nu?
Este motivul pentru care atunci când bem alcool, unii dintre noi, aici vorbesc cu bărbații, devin agresivi.
Nu devin agresivi, ei sunt, doar că îi se amortiește filtru și iese la suprafață ceva ce este sub acolo,
dar masca zice "nu, tati, eu sunt băiat bun". Am văzut unii de cei mai minunați oameni, profesionici pe care am cunoscut eu,
la un grătar, când au făcut pasul greșit spre horincă și le-am zis "bă, vezi că asta nu e țuică, e horincă, asta dă greu".
Și dacă o combini și cu vin sau cu bere, tai dreacul înniștit, lasă experții să se...
N-a auzit, n-a ascultat și într-o oră a făcut jihad.
Am început să scoată tot, de la tot, de la nevasta, la copii, la șevila, tot scotea.
Și oamenii din jurul lui au zis "bă, cine e asta, frate?"
Umbra lui. Umbra e tot ceea ce reprimăm, ascundem, sufocăm, legăm sigilat ca nu cumva vreodată să iasă la suprafață.
Cu cât mai des și mai hermetic facem asta, crezând că nu o să ne afecteze, cu atât mai mult ne pavăm calea spre somatizare,
somatizarea fiind afeițiunile fizice cu componente emoțională, sau ne asigurăm, sau de obicei și ne asigurăm călătoria,
către momentul în care vom pierde controlul și vom fi luați complet prin surprindere.
Și mai e o a treia variantă, asta e cumva cât mai des întâlnită, vom trăi o viață în depresie,
lipsă de sens, neîmplinire, apatici, pe pilot automat, repetând la nesfârșit aceeași săptămână.
Pentru că nu cumva să trăim liber.
Și a trăi liber din nou nu înseamnă a face rău.
A trăi liber înseamnă a te cunoaște pe tine,
atât de bine, încât știi în fiecare context ce parte din tine e potrivită, s-o lași să iasă la lumină sau nu.
Și unul va fi blândețea, bunătatea, calmul, jucăușenia.
Stai, stai, stai.
Nu poți să la apreciezi pe Putin, că ai și tu umbra lui?
Dar cine a zis de Putin ceva? Nu știu cum te-ai dus acolo.
Dar dacă ai fi obligată să apreciești ceva, la el ar fi o lege, obligatorie, da-i microfonul tău, mulțumesc,
ar fi obligatoriu să apreciești ceva la Putin, obligatoriu, nenegoceabil.
Sau domnișoara ta pățește ceva. Rău, mod evident.
Ce ai găsit de aprecie la Putin?
Are ochii albaștri.
Nu, în comportament, nu fizic, în comportament și în psihologie.
Marius.
Stop, s-a schimbat scopul? Să țizați?
Prus, când am ridicat Misa, am început să caută resurse.
N-a mai fost vehemența, n-am cum, a fost cum fac să.
Are sens.
Dacă era adevărat ce spunea Mirela, n-am cum, ar fi zis, a ei, n-am ce să-i fac, nu pot să o salvez.
Nu, în momentul în care se schimbă focusul și obiectivul și Misa, începem să găsim soluții.
Are sens?
Iar această flexibilitate de a putea să revopsim rău, în bine, ceea ce anterioar era rău,
vine din umbră.
Și este o calitate a psihopaților.
- Adică să-i știe psihopat. - Nu te cred.
Psihopatul și narcisistul și ce face, redefinește și reescriie constant semnificații.
Ca să te facă cu capul. De ce n-am zis asta? Am zis asta.
- Bă, ești prost, dar nu te bă.
- Și guest lighting-ul este o formă de manipulare foarte subtilă.
- Dar de ce? - Pentru că are abilitatea asta.
- Tu, acum, ai început să cauți soluții la această provocatiu?
- Da.
- Ajun la voi? - Da.
- Umbra nu este rea.
Umbra este un bagaj de calități nepuse în contextul potrivit.
Pentru că în umbra noastră, dragilor, vom găsi, în momentul în care ne ducem către ea,
ne uităm către ea, ne lăsăm masca jos în fața noastră și în fața altora,
vom găsi elemente și abilități care existau deja noi, nu le-a pus nimeni,
erau deja acolo, care în contextul potrivit,
și fără să facă rău nimă noi din nou, ca să fie clar, nu încurajez infracționitatea și psihopatia,
doar în contextul potrivit, ne va elibăra și ne va da sens și de foarte multor ne va vină de ca.
Emuțional, dar și fizic.
Când începem să exprimăm furia din noi, pe care noi exprimăm pentru că nu-i politic,
nu-i corect, nu-i social, cum să zic eu ce gândesc,
dar o facem într-o formă social acceptată, contextual potrivită,
dar nu mai țin în mine, spațiul ăla pe care eu le liberez exprimind furia,
o să facă loc și o să fie umplut de alte resurse.
Asertivitatea ce este?
Ce o înțelegeți voi că este? Nu aveți cum să greșiți, sunt doar curios.
Că apăcea de a spune ce gândești, de a seta limite ferme, de a spune cu tot respectul,
dar mă drângează, nu permit asta, dominația dacă e nevoie, cu alte cuvinte, furia îmbrăcată frumos.
Ești de acord? Când ești asertiv, atentie, nu agresiv, asertiv și privești în ochi un om care este la limită să-ți facă un rău,
dar ești obligat să-l oprești pentru că poate să fie rău fizic,
furia pe care o pui în ochii tăi îl va opri instant dacă te crede.
Are sens?
Dacă ști să te uiți la o persoană în momentul potrivit, dacă ești în pericol, cu atitudinea de "bă, tu nu știi ce pății m-am îndoi dacă mai faci un pas",
dar la modul de "făm ziua mai bună, te rog",
ăla interior va simți "hop, stai că asta e posibil să fie mai dement ca mine".
E bine ca oamenii care sunt periculoși să credă pentru o secundă că e posibil să fie mai dement ca ei.
Dezamorsează multe conflicte astea.
"Da, eu nu sunt agresiv, dar pot să privesc agresiv la nevoie".
Ajunge la voie. Și furia bruscă a devenit productivă și e umbra mea.
Mă duc la sală, dacă te duci și mergi la sală, pune furie în fiecare repetare pe care e nevoie să o faci ca să îți îndăpășești o limită.
Și va deveni productivă.
Când îți este frică să faci ceva, folosește furia față de nedreptatea altora pe care au făcut-o alții împotriva ta.
Și fă-o înciuda frici.
Și aici vreau să fie frică legat de ce fac, sau alec să folosez furia legată de nedreptatea care mi s-a făcut cândva.
Și o să vezi că dispare frică.
Și e devine combustibil.
Când ești depresiv și trist, depresiv la nivel de depresiv, nu trist, depresiv constant, da?
Starea nu se schimbă deloc.
În realitate, este o furie orientată către tine însuți.
Pentru că o reprimi să se ducă în exterior, cerându-ți drepturile să te îndlimite, comunicând și având discuții alea dificile de care îți e frică să le aiți,
pentru că nu vreau să îl supăr, sau nu vreau să îl orănesc.
Toate astea le vei îndrepta către tine și te va duce în depresie.
Și tot agresivitate pe care tu zici și spui "Bă, nu e frumos să fii agresiv."
Da, nu e frumos și nu e bine să dai cuiva un pum, doamne feriște, dar tu îți dai pum zilnic.
Psihologice.
Și același comportament.
Nu facem asta.
Nu mai vorbim fără microfon, gata, nu mai îți dau microfonul, ca așa că m-am supărat,
dar nu nu mă referam la ea. Vreau să redicați bâna pentru că e important asta.
Ce vreau să facem acum, înainte să mergem mai departe și să detaliem un pic etapele lucrului cu umbra,
este să setăm un cadru prin care vom călători împreună în această experiență care va fi Master NLP Practitional.
Pentru că e foarte important ca acest cadru pe care îl vom seta imediat să devină rama
prin care voi veți experimenta ceea ce urmează să experimentăm împreună,
ca să vă servească și să vă sprijine cu adevărat, nu doar să fie niște vorbe schise pe un caet.
Pentru acest cadru e nevoie de absturul fiecare dintre noi,
iar pentru asta o să vă rog să lăsați deoparte ce aveți în mână, telefon, pix, caet.
O să ne ridicăm în picioare.
Mă, mama e, mă, mă, mă, mă.
Îți iei câteva momente.
Și doar respiri. Nu faci nimic.
Doar respiri.
Ritmul tău, fără presiune, indiferent că o faci lent sau mai repede, doar respiri.
Excellent.
Și înainte
să auzi niște acorduri muzicale, o să le auzi în câteva momente,
să te rog să închizi ușor de tot ochii.
Și să te centrezi, să te conectezi cu corpul tău, să-ți simți corpul în poziția pe care o ai acum,
să simți mâinile care se ating una pe alta sau corpul tău sau care sunt una lângă alta,
să-ți simți și să-ți percepi senzațiile pe care tălpile tare le au,
poate senzațiile spatălui tău,
dacă simți nevoia să înghiți, poți să înghiți sau să respiri,
sau să te repoziționezi. Știi deja?
Că e perfect în regulă.
Și pentru că suntem la un început de alt capitol al călătoriei,
e nevoie să ne pregătim pentru călătoria ce urmează.
Și este o călătorie a devenirii, așa cum a fost și cea anterioră, în care ai acumulat, ai primit resurse.
De data asta însă, aici acum la început de drum,
în fața acestui nou capitol, care stă să se așternă,
să se așterne romanul dezvoltării evoluții și maturizării tale.
Nu vei primi nimic de adăugat în tolba ta, ci vei da ceva jos.
Vei renunța la ceva, vei lăsa ceva în urmă pentru ca ceea ce urmează să vină să fie mai valoros, mai productiv, mai impactant.
Și înainte să facem asta, te invit să-ți răspunzi la câteva întrebări, acolo în lumea ta interioară, unde nimeni nu te aude, întrebări pe care vocea mea le va ghida.
Și al cărorul răspuns doar tu îl vești, până când și dacă, și numai dacă, tu vei alege să împărtășești cu oricine acest răspuns.
Și te invit, dragul meu, draga mea, să te întreb acum care este masca mea.
Care e modul prin care îmi raportez la lume, încercând să impresionez, arătându-mă așa cum nu sunt? Poate nu sunt mereu, poate nu sunt în totalitate, poate nu sunt deloc.
Poate nu am fost niciodată. Care este masca mea prin care încerc să mă feresc, să mă ascund? Sau prin care încerc să păcălesc?
Care este acea calitate pe care o mimez? Care e durerea mea pe care n-aș vrea să o vadă nimeni pe chipul meu să nu mă consideră slab sau nevaloros?
Cum mint eu în fiecare zi, pe ceilalți și pe mine?
Poate să fie simțul umorului care apare în subiectele cu miză când mă simt stânjenit? Poate să fie tăcerea prin care încerc să par, înțelect sau misterios, când în realitate n-am niciun răspuns?
Poate să fie fermitatea ca să arăt că sunt un om puternic cu care nu te joci și indiferent care este masca ta,
cea care te fereste, te ascunde și nu te lasă, și nu vrei să te lasă, să fi văzut. Percep-o pentru prima dată, poate, sau după foarte mult timp, pe fața ta.
E efectiv, simt-o, ca o barieră între tine și restul lumii, colorată frumos, plină de calități, atât de apreciată și iubită de uni, mințind, cosmetizând și ascunzând.
Ceea ce știi că e de fapt în spate. Și nu sunt aici să te critic sau să te judec, pentru că sunt ca tine. Am fost și voi fi.
Ce te încurajezi, în schimb, acum, este să te lași ghidat pentru câteva momente și pentru tot restul acestei călători, idealul, dacă poți.
Să pui mâna acum, în fața chipului tău, ca și cum pentru prima oară, după foarte mult timp, iei contact cu masca ta. E efectiv doar pune mâna în fața ta.
Atingându-ți fața sau doar în fața ta, cum simți tu, cât mi-ai potrivit pentru tine, cu o mână sau cu ambele nici nu contează?
Și simte cum se simte această mască care te ascunde de cine știe câți ani, care păcălește pe alții și uneori chiar pe tine.
Și pentru câteva momente, doar percepi acea senzație în care îți recunoști masca.
Ea ta e atât de intimă, încât uneori vă confundați ca fiind una și aceeași.
Însă astăzi aici și acum și din acest moment, ești invitat, invitată, s-o dai jos.
Și cu un gest metaforic, dă-ți masca jos.
Dă-o la o parte, dă-o într-o parte, las-o să picie.
Și rămâi tu în fața ta în primul rând, acolo unde doar tu știi cine ești, cum te vezi, ce simți.
Și observă cum este ca pentru prima dată.
Să respiri, știind că în acest moment, chiar dacă lumea nu știe, tu ești mai sincer și mai autentic decât ai fost vreodată în raport cu ea.
Chiar dacă lumea pare că se uită la același om, tu știi că a fost nevoie de curaj să te lași văzut, observat, pentru prima dată, după cine știe cât timp.
Poți chiar să-ți simți, să-ți percepi, nu neapărat să-i atingi.
Obrajii, ochii, fruntea și poate între corpul, cum parcă respira altfel, nu-i așa?
Lăsându-te văzut, văzută.
Nimic nu s-a întâmplat rău, doar ești mai liber, mai autentic.
Iar asta va fi acum atitudinea ta în fața lumii, în fața vieții, acolo unde contextul va permite, bineînțeles,
să te arăți, să fi văzut, văzută, să exprimi, să recunoști și să lași jos din sacul de bolovani de moară pe care i-ai folosit ca să-ți ții masca pe față atâtă timpă.
Știind că cu fiecare moment în care te lași văzut, auzit, observat, prin împărtășirea ta sau doar prin prezența ta,
mai pică un bolovan, mai pică o parte din masca și puterea ta de sursele tale.
Libertatea ta este din ce în ce mai mult la suprafață, odată ce accept să trăiești, câteva momente măcar, frica de a fi văzut,
frica de a fi judecat, frica de a fi respins.
Și când astea vor fi trecut, văi rămâne doar tu.
Și ce moment și ce context mi-ai potrivit să exerceze asta, decât acum, în cadrul unui trib, alături de care ai crescut, trăit, vindecat,
evoluat și plâns în siguranță, întotdea mult timp, începe și blând deschizi ușor de tot ochii,
privești în jur și fără vrun cuvânt, până când eu nu voi ghida acea etapă, încep să te plimbi prin sală, fără nicio direcție, fără niciun de ce.
Lent, blând, molcom, privind în ochi alți demascați, alți oameni curajoși care au ales astăzi aici pentru prima oară,
să facem viața lor, poate după foarte mult timp, să se lase văzuți, să se lase priviți, să exerceze vulnerabilitatea,
curajul, asumarea a cine sunt, ce simt, ce vor, ce-i doare.
Și la un moment dat, sau poate s-a întâmplat deja, nici nu știu, vei întâlni în calea ta o altă persoană, un alt demascat,
în fața căruia vei simți, așa cum va simți și el, să se oprească. Și când asta se întâmplă, te invii să-ți asculti corpul și să rămâi pe loc,
fără vrun cuvânt, doar să privești în ochii lui, în ochii ei, până când fiecare coleg va avea în fața lui o altă persoană,
iar colegii mei te vor sprijini să găsești pe cineva, dacă e nevoie, pentru etapa următoare a acestui proces, dacă nu ai partener,
îți faci mâna și vă recunoașteți după mâna întinsă și vă puneți față în față, fără vrun cuvânt, fără vrun de ce, foarte bine.
Privește în ochii lui, în ochii ei, fără presiunea de a impresiona, fără zâmbetul fals pe care societatea te-a educa să-l arăți ca semn de politetie,
fără să fie nevoie să spui nimic, doar las să te privi, văzut.
Și observă ce simți, știind că masca ta nu te mai fereste de conexiunea cu un alt suflet.
Privește în ochii pentru că în următoarele momente vă va lega ca suflet, ca om, ca trib,
poate una din cele mai sincere împărtășiri care ți-au eliberat sufletul vreodată.
Și pe rând decideți voi cine va face acest exercițiu ghidat de mine prima dată, care dintre voi va rosti cuvintele ghidate de mine, care le va asculta,
știind în mod evident că ulterior veți schimba rolurile.
Și după ce ați decis din priviri rapid cine face asta prima dată, te invit să privești în ochi tu cel care face decizii ghidate de mine
și să-i spui celui de alt din fața ta, dacă mai cunoaște cu adevărat ai ști despre mine că masca mea a fost și descri-o pe scurt atât cât poți.
Dacă mai cunoaște cu adevărat ai ști despre mine că uneori vreau să par că sunt,
dacă mai cunoaște cu adevărat ai ști că în viața mea cel mai frică-mi este de,
dacă mai cunoaște cu adevărat ai ști despre mine că mi-e rușine de mine că am,
dacă mai cunoaște cu adevărat ai ști despre mine că sufletul meu plânge pentru că
ceea ce vreau să credă oamenii despre mine este, dar eu sunt,
iar celălalt coleg, auzind, primind, ascultând această împărtășire atât de sinceră, îl privește în ochi pe celălalt,
care acum tace și spune "Accept asta la tine și admir, te admir pentru curajul de a te filăsa văzut,
iert la tine tot ceea ce tu nu poți ierta încă și îți mulțumesc că azi mi-ai împărtășit o parte din sufletul tău,
mă inspiri, te admir, îți mulțumesc."
Și în mod absolut evident, celălalt coleg urmează acum același proces.
Colegul care a ascultat se reconectează cu poziția lui fără mască și privește în ochi și dându-și voie să fie văzut
pentru prima dată, poate în viață sau cine știe după cât de mult timp, spune după mine,
"Dacă mai cunoaște cu adevărat, ai ști despre mine că masca mea este și descriu.
Masca mea mă fereste de pentru că în viața mea cel mai frică-mi este să
pentru că nu vreau ca lumea să știe despre mine că
căci asta m-ar umple de rușine, așa că vreau să încerc să par că sunt
dacă mai cunoaște cu adevărat, ai ști despre mine că mint atunci când
și dacă mai cunoaște cu adevărat, ai ști că cea mai mare durerea mea este că
și mi-e rușine de mine că nu pot să.
Aș vrea să fac să pot mai mult doar pentru că n-am găsit încă cum mi-am pus această mască care mă fereste de
mine și celălalt coleg care a ascultat privește ochi pe cel care a împărtășit și spune acum
că te aud și îți mulțumesc pentru ce mi-ai împărtășit.
Accep la tine tot ce mi-ai descris și îți mulțumesc pentru curajul de a te fi lăsat văzut în formusețea sufletului tău
pe care până azi ai crezut că e greșit, că e rău, că e rușinos, că e defect pentru că nici nu știi cât de naiv ai fost.
Pentru că tot ceea ce mi-ai împărtășit te face om, te face complet și mă inspiri prin puterea și curajul tău.
Și îți mulțumesc că mi-ai fost exemplu. Iert la tine tot ceea ce tu nu poți ierta încă.
Te accept, te admir, te văd, îți mulțumesc.
Și încet și blând, fără vreun alt cuvânt în plus, păstrând această stare interioară, îți găsești locul înapoi pe scaunul tău.
Și te întorci, te așezi și revenim în tine.
Cine vrea să-mi spună primul cum a fost?
Da, Carmen, vă rog să păstrați liniștea și să rămâneți în starea de interiorizare. Da, dragă mea. Aveam niște întrebări într-ansă pentru mine.
Băi, și niște constatări. Băi, eu chiar sunt faină. Și exact, realizez că dintr-o mie de măști pe care le-am avut și poate de aici vine relaxarea mea, de aici vine cheful meu și bucuria mea de momentele pe care le trăiesc în ultima perioadă.
Pentru că nu descoperă în mine mască.
Și e ceva ce-i în gușă și în căpușă și în faptă și în minte și în tot. Înainte, era o desconexione, un decuplaj între minte și inimă.
Am făcut și o terapie la un moment dat pe bioenergic, un mare bioenergetician și îmi spunea "ți-e sufletul într-o mie de părți plecat". Pentru că dădeam, ofeream și primeam.
Și atunci cumva în mine era un continu conflict și un continu război și adunasem măști, adunasem trăieri.
Ce ți-a adus decrițiul ăsta, procesul ăsta?
Bucuria de a afla că sunt bă, sunt chiar faină.
Excellen, mulțumesc frumos, Carmen. Mulțumesc mult de tot. Mulțumesc și îi mulțumesc colegii cu care am lucrat. Pentru că eu i-am vorbit despre o mască și i-am spus "eu sunt faină, poate că asta e masca mea".
Nu vreau să-mi duc acum. Mi-o pun, dar nu...
Bravo, excelent. Îți mulțumesc. Acolo, Ovidiu, din spatele tău, microfonul.
Ovidiu este numele meu. Am făcut exercițiu cu un fost coleg care m-a lucrat în armata acum 5-6 ani de zile.
Și spun acest lucru, de ce? Pentru că a fost altfel dacă l-aș făcut cu cineva de aici din sală care nu ne cunoșteam.
Pentru tine așa e.
Și...
Ce ți-a adus?
Cum ai intrat, cum ai ieșit?
Așa e răspunsul care îl căutam înainte de exercițiu și vream să te întreb...
Domn'e, ai spus că când ți-ai dat măștile jos, ți-a adus liniște, bucuriești.
Nu înțelegeam, nu simțeam, nu puteam. Și vream să te întreb.
N-am mai apucat că s-a întâmplat acest exercițiu, asta simt acum că sunt foarte liniștit și că n-am nevoie să...
Nu știu, nu mai am nevoie de măști.
Că să pot să întrezi viața, așa cum sunt eu așa.
Bravo, dragune.
Bravo, bravo, bravo.
Ionuț, doar pe scurterul.
În momentul în care îți accepti umbra și, credeți-mă, trebuie să fii undeva în abis să poți să ți-o accepti cu adevărat,
începi să te simți bine tu cu tine, să fii tu cu tine, să te simți într-adevăr bine.
Tu cu tine, nu contează, restul sunt bonus.
Da, da.
Mersi frumos și fac completarea asta. Într-adevăr, un semn ca să început procesul de integrare a umbrăi
este cel în care nu te mai afectează critică.
În fel, o auzi.
Chiar inclusiv cea pe care o știi adevărat, adică care vine și spune ceva ce tu știi că e adevărat despre tine,
nu în sensul că te face indolent la modul de "Da, mă, zi-tu că mă deranjează". Nu.
Nu te afectează emoțional tot la fel cum nu va mai fi necesar să primești validarea din exterior.
Validarea și critică crează aspecte emoționale opuse în interiorul nostru pentru că umbră.
În momentul în care noi începem să acceptăm la noi lucrurile mai puțin plăcute, societății și nouă,
nu mai am nevoie să compensez prin validare externă.
Are sens?
Și va veni un feedback fain către tine, tu îl vei auzi, dar nu te va mai face să dai din coadă ca un cățeluș.
Interior, că exteriorul vei fi, "Da, mă, e mare lucru".
Dar știm toți că în interior facem "Hă-hă, mai zic!"
Când începi să-ți integrezi umbra, nu mai ai nevoie emoțional de asta.
Voi auzi feedbackul, va veni către tine, vei zice "Mulțumesc",
dar în interior vei avea atitudinea de logic că sunt mișto.
"Da, dar ești un laș". "Da, sunt și asta. Te pupă fratele."
Și ai liniștea, încep să ai din ce în ce mai dezi liniștea, lui "Da, sunt așa. Sunt și așa.
Ești și lumină, ești și în tuneric. Ești și calitate, ești și defect, dar atenții astea sunt cuvinte
de comparație care se raportează la un standard.
În realitate, noi nu suntem nicicum. Noi suntem tot.
Nu există bine sau rău în ochii de Dumnezeu.
Aia au inventat o religie, ca să ne controleze.
Și din nou, vini și vă rea amintesc, cred cu tărie asta, religia a adus foarte multe benefici
și aduce încă mai ales în societate primară, cum suntem noi.
Foarte mult a adus și aduce foarte multă valoare.
Nu este doar atât. Religia, într-un mod absolut interesant, când vorbim despre umbră,
a făcut foarte mult rău conform propriilor ei standarde.
Cruciade, exorcizări, arsperuguri.
În adevăr, acum mai mult timp, dar tot în numele religiei și al Dumnezeu, pe care acum îl ignoră.
Când aduce cineva vorba despre asta, este "Ce, boss? Eu? Nu eu, alții."
În tot în numele Dumnezeu. Când alții n-au crezut ce crezi tu, i-ați ars.
Sau i-ați omorât. Mi se pare cel puțin interesant, ca acum să vii să-mi promovezi milostenia.
Are sens contradict, contradicția.
Când ajungi să integrezi la tine ceea ce până mai devreme părea inacceptabil,
ești un om, începi să trăiești sau să devii cu adevărat liber.
Să spui, da, uneori mint, alteori sunt trist, alteori sunt lași, foarte des mi-e frică.
Dar am și lumină.
Sau când ești pe val și ești numai admirat, aduci aminte că ai și bagajul cu tine.
Doar că ăsta nu e rău, e doar contestual nepotrivit.
Etichetele de bun rău, atenție, și o să iau următoarele împărtășiri,
eticheta de asta-i bine, asta-i rău, crează umbră.
Când tu evaluiți pe alții, copiii inclusiv, noi le creăm umbra psihologică, evalându-i bine-rău.
Ne învățându-i să-și gestioneze emoțiile sau comportamentele contextual
și să spunem, uite, nu e potrivit acum, dar e potrivit atunci.
Punându-i, asta-i bine, asta-i rău, învățăm să reprime părți din ei pe care ei n-o să le mai arată sau să le manifeste ca să primească iubire.
Așa se crează umbra.
Ascundem o parte din noi ca să primim ceva ce ni se spune că altfel nu putem.
În realitate, iubirea din punctul meu de vedere, și n-am înventat, o am învățat-o și eu prin cărătoriile mele și prin stagile mele de pregătire.
Adevărata iubire, că tot vorbim de cuplu și de iubire în societate pe care căutăm toți ca fantoma și credem că e ceva, dar nu e,
adevărata iubire înseamnă să vezi și să observi umbra unui om și să-l iubești oricum.
Nu să-l iubești doar dacă e într-un fel anume.
Și privindu-l să știi, ok, e superb, e frumos, e calitativ, e admirabil, are și părți întunecate, hai să le aflu care sunt,
adică să fii deschis, unu că există, doi să le cunoști și trei, pentru că se vor manifesta, să ai în tine capacitatea să îl iubești oricum în ciuda umbrăi lui.
Aia e iubire.
Restul e contract social presta servicii.
Când tu ieși din ce trebuie să liverezi sau întârzi cu ce trebuie să liverezi, eu te sancționez.
Asta sunt căsătorile standardă, conform societății.
Unde dă cele multe ori relațiile majoritare de cuplu, nu există iubire, există tranzacții.
Ceea ce, vin și spun din nou, nu e greșit.
E funcțional, ne-a adus la o societate la un nivel de funcționalitate, dar nu e iubire și nu e neapărat sănătos.
Iubire înseamnă să poți să vezi umbra în un om, dragonul unui om și să spui că te iubesc oricum.
Chiar dacă va fi nevoie să mă protejezi de tine, cu spațiu, cu distanță, cu limită,
eu tot te iubesc pentru că știu că ești complet și cu partea aia în tine.
Punându-te pe tine să ascundi, să închizi, să reprimi, să tai o parte care e în tine,
eu practic își cer să te schingiuiești ca să te pot iubi.
Aia e iubire?
Are sens.
Și pentru că tot am ajuns la relația de cuplu cu un fa,
pare că se întâmplă în baza multor întrebări pe care le primez și în pauze și pe Facebook,
vă las doar asta și mergem mai departe.
Umbra este cel mai ușor de observat și de folosit pentru evoluția noastră în relațiile de cuplu.
Nu te vei căsători cu sufetul tău pereche, ci te vei căsători sau vei sta pentru tot restul vieții, chiar dacă nu te căsătorești, cu umbra ta.
Mmh. Cu umbra ta, nu cu sufetul tău pereche.
Cu umbra ta.
Pentru că relațiile de cuplu, vă rea aduc aminte, sunt psihologic un vehicul de evoluție și sprevindecare
și împlinire și recuperarea părților noastre pierdute, zice Imago, prin relația cu partenerul,
nu sunt un vehicul către iubirea de tip notebook.
Nu că aia n-are exista, doar că este un standard aproape ireal în rapor cu abilitățile noastre actuale de comunicare și de relaționare psihologică în cuplu.
Vrem toți același lucru, dar nu suntem pregătisti pentru el.
Toți vrem iubirea de tip notebook, titanic și mai știu eu ce alte povești de dragoste,
dar la nivel de dezvoltare emoțională psihică și ca abilități de comunicare, noi suntem mineri.
Ca să folosesc o... E posibilă, nu mă înțelegeți gășit, este posibilă aia.
Dar noi trebuie să creștem ca să o merităm.
Orăl noi avem pretensia să o primim doar pentru că ne-am întâlnit cu unul și ne-a plăcut.
Și suntem și compatibile un pic. Păi, n-o punem noi de o căsătorie.
Da, dar călătoria începe după.
Revin.
Cine mai vrea să spună cum a fost? Alina, ai vorbit? Acolo, Alexandra.
Vreau să-i văd și pe cei care nu au vorbit până acum.
Cu tot respectul, nu credeți că vă ignor.
Știi ce mi s-a părut interesant?
Nu dau să află.
Ok, bine.
Am o chestiță pe care mi-aș dori s-o și descuc, până în momentul în care mă aflu în situații nu neapărat atenționate, dar zâmbesc incontrolabil, deși nu vreau.
Te-am văzut.
Nu pot, adică oricât în momentul de genul sunt foarte...
Da, este o reacție limbică.
Nu, și păsesc asta și în situații în care, nu știu, vorbesc cu mama și sunt serioasă, mai rău un pic și îmi trage mâna, că îmi zice că zâmbesc sfidător.
Deci, îi zic, chiar nu pot să mă controlez.
Ce simți tu de face asta?
Ce simți? Nu zic de ce.
Zic doar ce simți. În momentul ăla, ce simți?
În momentul ăla nu simt amuzamentul care poare...
Știu, știu, este o reacție limbică, e un gest de calmare.
Da, cred că da, un pericol, cred o tensiune.
Pericol că...
Că...
Adu-nu.
Du-te acolo, nu acum, du-te acolo.
Ce simt?
Care e frica mea?
Care e semnificația pe care mintea mea o dă...
Nezâmbitului.
Dacă nu aș zâmbi, ce-aș face?
Și puneți așa niște întrebări de...
Dacă nu, iați un coleg, care a făcut practicii, nu rău, că ar trebui să știe să pună niște întrebări.
Și pe de altă parte, m-am încins foarte tare, zici că erau deodată 50 de grade.
Da, sigur.
Reacția limbică, din nou, e reacția limbică în fața unui pericol perceput.
Cum să mă las eu văzut?
Eu sunt...
Sfânt.
Cum mi-înțeam eu a Pământului, cum să mă las eu să zic eu că mi-e rușine de mine.
Când nu știu ce, sau când mi-e frică.
Pă, pie, dracă!
Cul mea, mă consideram o persoană deschisă, care vorbește mult despre ce am pe suflet.
Da, ca să impresionez.
Nu, nu, nu, îmi jur că nu... Ca să impresionez.
Știi că... Și o să vorbim mâine.
Sunt oameni care împărtășesc greutățile vieților ca să primească admirația lui.
- Ai dreptat.
- Și nu-i greșit.
E doar parte din drum de evoluție și de creștere.
Când accepti că faci și ești și așa, te-ai liberat.
Sunt oameni care împărtășesc greutățile vieților ca să primească admirația lui.
Mai ușor, dar sunt acea durere care e ca lumea.
Aia e greu și cred că și de asta și se zumbeste.
Aia o scos la terapeut.
Sau un grup urterapăut, ține contextual potrivit, cum a fost cu Iure.
Nu așa păstrat de oricui la Uber.
Auzi, bă, ține tu pe asta un pic că te-ncaut ceva din geantă.
Nu.
Ok? Contextual potrivit. Doar știind că e acolo, acceptând că e acolo.
Și că e o diferență în ce cine vrei să pare că ești cu cine ești de fapt, te-ai liberat.
Și încep, atentie, atitudinea asta se exersează. Voi acum ați gusta-o.
E o mostră.
Condiționarea noastră ne va face ca din momentul în care dau pauză.
Mulți, nu toți.
Știți când o ia cu elasticul?
Traiași, traiași, traiași de elastic și când dai drumul la elastic, îți zici...
Și o să faci, "Hei, păi nu pământi și noi cafea?"
"Ha-ha-ha, Caterina, că ce vorbești, tatii?" Și o să vină masca la loc.
Să mulțumesc.
Deci, am mers acum la un punct înainte de pauză, în care, așa cum a fost și la practitioner,
acolo microfonul că vorbește rar și după care... după ce zic eu acum ceva.
Prin ridicare de mână, sunt nevoit de context și de ce știu eu că urmează.
Să îmi permiteți, ca de azi înainte, știind și acceptând că fiecare aveți o mască,
când voi considera eu contextual potrivit, valoros pentru tine, pentru fiecare dintre voi sau pentru voi ca grup,
să vă dau cu ea un bobornac peste mască, mâna sus, cine îmi dă voie.
Dacă nu îmi dai voie, mâna jos,
ești invitat cu totă prietenia să nu mai participi în continuare, pentru că dacă rămâi în sală,
nu am văzut câț, dacă chiar tot sutele astea se deie ca mâna,
dar dacă vei continua și te întorci în sală din pauza asta,
se presupune acord tacit.
Ca să știți, că mi-am luat măsuri de...
Pentru că pe parcursul călătoriei vor fi momente în care e normal să fie așa, masca va prevala.
Pentru că obișnuită, pentru că condiționare, pentru că frică, pentru că alint,
iar eu și colegii mei, la nevoie și cu toată blândetea, iubirea și prietenia,
voi da câte un bobornac și te voi invita să-ți observi.
Nu te voi acuza niciodată din nimic pentru că și eu o am.
Diferența între noi este că am mai multă experiență și am primit și eu la rândul meu.
Și nu vă temeți că exact asta fac și cu colegii mei,
nu vă gândiți că dacă ei sunt în echipă, sunt mai blând cu ei.
Când împune vreunul cât o întrebare și celălalt s-aud ce întrebare a pus,
se simte de scaun, știe în ce urmează să răspund.
Pentru că și ei, ca și voi, exersează curajul până a se lăsa văzuții, ca și mine.
Și vă mulțumesc că ne lăsați să vă guidați și să vă sprijinem în procesul ăsta.
Mulțumesc și e și pentru voi asta.
Mai avem aici o împărțăcire și mergem în pauză.
Și după aia revenim, Justin, bine? A, tu pleci, vorbești tu imediat.
Te rog.
Ok, Iulia, sunt. Eu am, în primul rând, o rugăminte la tine.
Da, dragă mea.
Ne poți da niște tehnici prin care să ne descoperim poate umbra asta.
Nu știu, eu am crezut că sunt un pic defectă.
Carmen, care lucrează tot în... Nu știu, lucrez cu copii, sunt prof.
Ce frumos.
Probabil și din acest motiv, dar și datorită firii mele, sau mulțumită firii mele,
este greu să pun foarte multe măști.
Copiii te simt imediat.
Sigur.
De asta spun că...
Copiii sunt foarte autentici, de aia te simt imediat când tu nu ești.
Exact, exact.
Și nu prea poți să porți măști cu copiii, trebuie să fii chiar autentic și acolo.
Sigur, doar că tu nu lucrezi doar cu copiii.
Nu lucrezi doar cu copiii, cu părinții mai greu uneori, dar am avut parte de părinți...
Nu lucrezi doar cu părinții, ai în viața ta și alți oameni care nu sunt părinți sau copiii.
Nu, de acord, de acord.
Cu toată asta, eu cred clar că purtăm măști și că port măști.
Nu știu, am senzația la mine că sunt niște măști congruente cumva cu mine, foarte congruente.
Sau cu contextul în care ai nevoie să obținiști rezultate.
Da, nu știu, ideea este că vreau să descoperi, aș vrea foarte mult să descoperi umbra asta mea.
Sigur, îți dau un singur element, pentru că nu mai avem foarte mult timp și după care continuăm...
și după pauză cu un exercițiu, dar mâine cu mai multă detaliere, mă refer teoretică,
uită-te și fii atentă în direcția în care critici și judești cel mai mult.
Deci, unde simți că, bă, nu să faci așa, nu-i corect, hai mă, mă lași, n-are cum.
Cum să zici, cum să faci, cum să te arăți, cum să, nu știu, te comporți, acolo e masca.
Dar uite, un exemplu concret, legat de cum ai vorbit tu mai devreme și așa,
nu am avut, m-am distrat maxim, mi s-a părut că ți-e potrivește perfect.
E când s-a întâmplat asta cu fi mea, acum are 19 ani, e student în anul 1.
Atenție că e conflict de valori. E rol diferit și e conflict de valori.
Una e rolul de cursant în care eu sunt aici cu imaginea mea asumată, cu reconsecințele mele asumate de mine,
în care tu n-ai niciun fel de treabă sau responsabilitate.
Și alta e când ești mamă, în rol de mamă nu mai ești cursant,
și în rol de mamă ai alte valori, alte responsabilități, alte principii.
Și în momentul ăla, datorită rolului diferit și a valorului diferit apare reacția emoțională diferită.
Dar ghişte-ai tot umbră.
Deci a fost uchechea, când era șaptea spre a opta, când am văzut pe grupul ei cum vorbea ca un birjar, am zis "Doamne, eu în 40-50..."
Eu aș fi aplaudat-o că sigur să descurcă într-un cartier din Rahova să nu se atingă nimeni de ea.
Îți spun din experiență am trăit, îți o zic numai eu și îți spun aici dacă mănânșești cei care aveți experiențe similare,
ca băiat de anii 80-95-98 când eram eu în adolescență,
deși n-am fost niciodată genul să se ia de fete de niciun fel, adică nici degeaba, nici cu motiv.
Eu și când s-o lua de mine ele, eu nu răspundeam că eram "Bă, nu se face" sau eram eu prea rușinat și timid.
Dar erau în jurul meu băiețăși de cartier care s-a lăut de fete de ampule, scându-ți-l în franceză.
Din toată experiența mea, îți spunăți, dacă greșește că aveți experiențe similare,
băieții nu s-au lăut niciodată de fetele care știau să le vorbească să le pună la pompe un limbaj similar.
Le câștigau respectul instant.
Deci când venea vreun anșesădea din trei cuvinte, "Du-te și în morții trece ce faci tu cu aia", eram "Âăă, nu mă iau de asta, o lăsăm, lasă că e...
Bacă e dezghețată, bacă e de anoastră, da sau nu greșesc?"
Și e umbră.
E bătăioasă, e bătăioasă, e...
Și nu e greșit sau rău, înseamnă că are abilitățile contextual potrivit să se protejeze singurele la nevoie de cineva care are acest vocabular.
Da, trebuia să te fi cunoscut acum 3-4 ani.
Nu e greșit, atentie, când vorbim de umbră, nu e greșit sau bine, este contextual potrivit sau nu.
Dar o întreb pe cea mare, care e cu un an și 7 luni mai mare, o întreb, "Mai, Antoni Alea, chiar așa vorbește Eliana la care îmi spunea mare, nu doar scrie așa."
Poftim, poftim, și asta e, și asta este, și asta este posibil, și asta e foarte posibil.
Da.
Eu m-aș fi bucurat, adică m-aș fi bucurat, aș fi luat, evident nu e "Aș fi de o bravota tăi, dă-i, hai să facem concursul", nu, știi?
Dar în mintea și în sfârță mea au aș fi spus, "Bă, e descurcărează."
Da, e.
Decât să fie vreo mironosiță.
Să se dea, evident.
Și să mă păcălească prin... neprihânire.
Și cine știe ce umbră își crează și când scapă de acasă, ai pus-o?
Că știți că așa se întâmplă?
Cu fetițele cu mine și băieții cu mine, care atunci când pleacă de acasă, la internat facultate sau cine știe unde recuperează?
E atunci când n-au această presiune de a fi perfecti-perfecte acasă sau la școală și le se acceptă micile calități nepotrivite
sau comportamentele nepotrivite ale societate, de a spui, "Bă, nu-i meri, lasă-o, nu-l bați pentru asta."
Dar ii spui, "Ok, nu e potrivit, dar înțeleg că ți-a scăpat."
Și n-are presiunea de a se ascunde când scapă de acasă, n-are ce să recupereze.
Că n-are presiune.
Mă, ajung la voi?
Noi le creăm umbra copiilor.
Societatea ne crează umbra nouă, religia ne-o renforcează.
În realitate, noi avem acele instinte și comportamente noi natural și nu sunt bune sau rele, sunt contextual potrivită sau nu.
M-am liniștit, mulțumesc.
Mă bucur, mersi, Iulia.
Justin, că pleacă și ieși ziua lui și nu vreau să-l ignor.
Bunăseara.
Salut.
Așa mi-a zis Mihaila când ne-am schis, nu știu dacă, o secundă, Iulia, îi schis Mihaila, tatu a fost la noi la tabăr acum două săptămâni
și când am invitat-o, când am schis-o, invit, aveam numărul ei numai știu de unde, îi scrieu "Salutare, sunt Horia Radu, uite, vreau să vorbim să ne auzim în legătură cu un eveniment la care vreau să te invit."
Și îi dă Mihaila, "A, stai că mă să vă arăt, stai că trebuie să vă arăt, că mi-a adus aminte acum, Justin, o secundă, o secundă, o secundă, o secundă, o secundă."
Că a fost, mi s-a apărut absolut genială.
Deci, eu îi scriu așa, "Bună Mihaila Horia Radu, suntem ne-am cunoscut în studio de Nisei, la un moment dat ne-am cunoscut, se nu știam cine e ea și cine sunt eu." Și îmi zice Mihaila.
Da, da, eu sunt pe doi, eu nu am răbdare. Da, e pe doi dată. Ia să vedem.
Știu exact cine ești.
M-am înghețat sufletul în mine, efectiv. Știu exact cine ești. Am murit. Asta e Caia Coștiu ce-ai făcut astăvar. Așa a fost acum Justin cu vocea. Salut!
Da, dragule.
Vreau să zic că am aceeași problemă ca Alexandra și de-aia am și probleme la școală pentru că dirigenta zice "Cosfides". Ce vrea să fac, să plâng? Adică nu înțeleg, nu pot să mă abțin.
Nu. Ce provocare ai tu? E diferită față de Alexandra. La tine, din câte mi-ai spus și te cunoști și am observat eu, provocarea ta este că ești prea autentic non-verbal.
Oh, sună bine.
Nu, neapărat. Prea autentic non-verbal înseamnă nu fac efortul să mă adaptez contextului pentru că nu pasă de părerea ta.
Serupe de orice.
Aia zic, aia zic. Ai atitudinea că am avut-o și eu de miserupism nu, neecologic, miserupism neecologic, care într-adevăr poate să fie și e de foarte mult.
Vreau să spun din experiența mea cel puțin sfidare.
Un exemplu, am fost acum foarte mult timp, m-am început de amintiri frumoase, am scos în fața careului, a batalionului din care făceam parte la Academia de Poliții, în anul, cred că 2 sau 3, eram deja hârjonit, nu eram mai punea. Ba nu, anul 1.
În finalul anului 1, nu știu ce rahat s-a întâmplat pe sectori pe nebuni și a venit pro-decanul facultății de atunci, un jandarm cu un nume, că n-ai cum să-l uiți, Tsuțu Pişleag, îl chema, sper să fie, să trăiască încă dintre toți.
Tsuțu Pişleag, așa îl chema pe omul, care era un nume predestinat, deci n-ave acum să iei omul, da? Un om extraordinar de dur, de exigent, de inteligent în modul malefic, extrem de neprieten cu frontiera unde eram eu, ca și baltalion de frontiera, da?
Și vine, nu știu ce se întâmplă, eu am greșit ceva pe harta lui, nu știu ce, muc de țigară găsise la ceva, sectorul unde trebuie să facă curat, nu mai știu ce prostie, și mă scoate în față.
Mă scoate în față și îmi spune Radu, trece în față și conform regulamentul militar, de atunci, eu eram în anul 1, în Academia de Poliță, în 2004-2005, era încă activ stagiu militar.
Așa era atunci, am fost ultima generație care a făcut stagiu militar activ, adică eu am din vreme militar de stagiu militar să ați făcut, și eu conform regulamentul militar trebuia să ies din formație pentru cei care au făcut armata, într-un mod anume, nu ieși când vrei tu, cum vrei tu, trebuie să ieși din formație, să faci stânga la dreapta, să o colești, aia, și până la el să faci paze de filare.
Și eu evident că n-am făcut așa ceva. Și eu am ieșit, teadăvăr, m-am grăbit un pic, dar nu tare, și m-am pus în față și l-am salutat ca așa știe, am anul orea să raportez. S-au rog ordonați.
Și ăsta se uită la mine așa, înapoi. Și eu fac, mă uit înapoi și zic, bine, pentru că nu se exprimați regulamentar.
Și îmi zice, mă întorc și eu iar, du-te și-nmărțitește. Dar non-verbal, făceam ce zicea el, non-verbal eram, "du-te mărțitește".
M-a scoat, a văzut ce fac, m-a scoat în față și mă pun așa fix în fața lui, știi? Eu în față la 150 doameni din batalion, da? Și îi zic, îl uită fix în fața mea și face, mă sfidez. Și el îmi spune, mă sfidez și mă le-aș zic, nu.
În păjuri și dintr-un zâmbet am văzut că explodează creierii. Pentru că, atenție, Justin, fără nicio fel de glumă, non-verbal poți să disperi pe cineva și îți poți atrage efecte neproductive din relația cu cineva de care să te-ați ai nevoie doar pentru că nu face efortul un pic alina autenticului congruent.
S-am dat exemplu personal pentru că am pătit mult pentru asta. Mi-am asumat asta, dar acum n-ăși face așa, să fiu sincer. Am stat multe, multe, multe, multe weekenduri, eu și câinii. Nu câinii roșii, eu și câinii la propriu, în academia, pentru că le-am consemnat.
Pe deapsa pe care am întrebat nouă atunci, nu știu dacă mai e valabil acum, erau 20 buc, să numeam. Adică 20 zile nu ieși de aici. 3 weekenduri. Nu 2, 3. Nu ieși de aici.
Și dacă aveai încă două anterior, din cine știe ce motive n-ai plecat tu, te pupă fratele. Și făceai cu cabă, efectiv. Nu îți recomand să duci asta la extrem.
Și uneori asumăți ori consecințele de anouă, dar palint, de genul "nu i-am făcut nimic", ba da, i-ai făcut. Ori fă efortul măcar un pic de a fi inautentic congruent, măcar pentru lucrurile de o maică ta sau pentru beneficile pe care ai putea să le ai, ca să nu arăți tu că ești rebel până la capăt.
Tu fii rebel, nu mă înțeleg greșit. Dar contextuală uneori costă prea mult și nu neapărat pe tine. Are sens?
Am înțeles. Voiam să mai zic că eram conștient de masca mea, dar n-am putut până acum să o dau jos.
Și acum te-a ajutat în orice fel de sens pe acesta?
Da.
Ok, super.
Eraem conștient, dar nu puteam. Adică încercam, dar nu ieșe.
Ok. Exersează asta de acum încolo și vezi ce să schimbă. Costă să schimbe interiorul la nivel de emoție și de senzații.
Înțeles.
Mersi mult frății, mersi mult. Un aplauze pentru omul nostru. Acestea fiind zis, este 5 și 10. Revenim în sala la 5 jumate. Vă aștept pentru ultima parte.
