 Hai la mulți ani!
 Bine vă regăsesc în anul 2026.
 Îmi ție scuze pentru întârziere, de data asta chiar a fost
 obiectivă.
 În mintea mea, credeam că e sămbătă.
 Vă jur, vă dau cuvântul, așa relaxat am stat, zic că fac un
 sfer, doar am și cazarea pe aici,
 zic că e un sfer durăcilian, am avut de lucrat la un proie
ct, o să vă vorbesc, o să vă zic mai încolo.
 lansez ceva pe Anxietate, că este la modă,
 și vreau să fac un eveniment, mai multe,
 o lansare, dar de mai multe evenimente gratuite,
 pe Anxietate și lucram la pagina de prezentare.
 Și mă uitam, la ce a zis câte, fără...
 Era fără 25.
 Chileanu, mai am cinci minute până plec, salut, vă pup!
 Evident, am la fluxul cu ce am de făcut acolo,
 m-am trezit la fără 5, zic, eee, 30 de minute, e de la mine
.
 Când cobor în fața blocului și apare uburu și îi apare, cât
 facem până acolo, 28 de minute.
 Am făcut infart, pe loc. Zic, ce am făcut, tate? De ce?
 Și cum? Că-i vineri.
 Când am auzit vineri, zic, tu zbun.
 În capul meu era sămbătă.
 Așa că încerc scuze, o să rămânem puțin peste.
 Sper să vă pripii cafeaua.
 Văd că oricum mulți n-au ajuns, deci nu am fost eu singurul
.
 Dar la modul serios, îmi pare rău că am întârziat.
 Sper să mă iertați, acum știți cum e cu distorsiunea
 temporală, linia timpului,
 avem scuza cea mai bună, aia, aia zic.
 Adică dacă nici după un an de zile nu vați...
 Cum? Asta zic, da.
 Dar am vrut să-mi fac mea culpa la modul serios, uneori înt
răzi că nu am ce face,
 dar acum a fost responsabilitatea mea și nu am fost atent
 la... la ora.
 Dar promis să fac să vise merite, pentru că va fi un modul
 diferit,
 este primul modul de trei zile pe care îl facem din această
 genație de master.
 Eu știu ce urmează voi, nu știi ce vă așteaptă.
 În sensul foarte bun, vise va merita faptul că ați ales să
 fiți prezenți.
 Va fi un modul diferit, va fi intens și pe mai multe teme.
 Adică va fi primul modul pe care facem mai mult de două tem
e,
 nu vom face doar una cum facem de obicei sau două maxim,
 ci vor fi trei. De ce? Apropo trei? Ca să fie intens.
 să simțim cu adevărat că recuperăm aceste cât? 5 săptămâni?
 De când am văzut aproximativ.
 Dar, la intâi de asta, hai să ne încălzim. Cum ați petrecut
 de sărbători?
 Cine s-a întors mai rupt în gură decât înainte de sărbători
?
 Sunt curios. Mai obosit, adică mai terminat.
 Așa, ați adus sărbători specifici, tradiționali, să numesc.
 Serios, am observat că oamenii în general în România
 au concepția asta despre sărbători inconștientă, nu este
 intenționată,
 că de sărbător trebuie să stai cu familia,
 să petreci, să te duci, să umbli, să colini,
 și te întorci mai epuiza decât ai dus în vacanță.
 Asta e concepția tradițională, la modul că așa se face.
 La asta mă refer, da? Nu zic că e bine, Saru, atenție.
 Așa se face.
 Acum ceva timp mult timp, undeva 10-12 ani de zile,
 mi-am dat seama că o vacanță cu adevărat sănătoasă și core
ctă,
 nu tradițională, este cea în care te întorci măcar un pic
 odihnit
 față de cum te-ai dus, indiferent de cum se face sau nu.
 Iar ăla este genul meu de vacanță personal,
 este genul de vacanță în care, indiferent despre ce-i vorba
 paște,
 Crăciun, orice ar fi,
 fac ceva cumva intențional și strategii să mă odihnesc un
 pic.
 Și sunt curios cât ori dintre voi va ieși asta, câți vați
 odihniți.
 Bravo, respectul meu, bravo, bravo, bravo.
 Asta știi ce înseamnă, dacă ai zis să faci...
 Asta doar intuiesc, acum, citez mintea, da?
 Dacă ai zi ușit să vă și odihniți de sărbători,
 minim unei persoane, dacă nu mai mult orale, ați pus nu.
 Da sau nu?
 Cum ați facut? Că sunt curios.
 S-au supărat? Te rog.
 Stai să vină și un microfon, că vreau să ne călzim puțin.
 O să vă rog telefoanele pe silențios.
 Bun, Andreea, sunt eu. Sunt unei prietene damele care m-a
 sunat mai învitala aia, că îmi pare rău, dar astăzi vreau
 să stau în casă și să...
 Adică ai zis și adevărul, știi? Că de obicei le zicem nu și
 băgăm o vrăjeală.
 Nu, nu, nu, nu, nu.
 Nu ca masina in service, nu ca bujiile, nu ca...
 Am vrut sa stop.
 Ai zis direct si cum a reactionat?
 M-am inteles.
 Oh, super!
 I-am spus, te inteleg.
 Bravo, ai prieteni, ma intelepsi.
 Bravo, ma bucur.
 Multumesc, multumesc.
 Altcineva, cum ați facut?
 Cum va simtiti cand ziceai nu?
 Te rog.
 Buna si la multe ani.
 Ceau, draga mea.
 Eu ma simt bine de mult cand zic nu am un vasat.
 Am un vasat.
 Am un vasat.
 Am un vasat.
 Am un vasat.
 Am un vasat.
 Am un vasat.
 Am un vasat.
 Ce-au? Așa, eu mă simt bine de mult când zic, nu?
 Am învățat-o, a zis-o, la vreme.
 Adică tu v-ai ștriut la extremă.
 Unii nu se simt bine, zic, nu, tu zic, dar-l dreacu' ca să
 mă simt eu bine, nu?
 Sunt așa, pe mijlocul ușor stânga, ușor.
 Da, și anul ăsta a fost fain că, de fapt, de ceva ani fac
 cam ce vreau și da, mă odihnesc.
 Ce a fost funny acum este că pentru prima dată n-am avut
 nimic în casă.
 Gensar, male, fripturi, nada de nada, numai am...
 Dar ai avut mâncare, adică nu-i că nu ai avut nimic de mân
care.
 Am avut mâncare, da? Am comandat!
 Excelent!
 Vreiască Uber-ul!
 Dar ce a fost fain este că au zis niște prieteni, băi, hai
 să ne vedem la tine, la masă, să ne vedem 2-3 ore.
 Sau invitat la tine cu alte grevinte.
 Sau, da, autoinvitat și am zis, dragilor, tăi, 2-3 ore vă
 primez, sunt ok, condiția este să aduceți de mâncare.
 Cu cât mai variat e ok, la mine nu găsiți nimic.
 Altfel sunteti... e și băutură, evident, că nu am decât col
ă, așa, așa.
 Și sunteti bineveniți.
 Și a fost foarte fain. 3 ore după ceas, am zis...
 Adică le-ai pus cronometru.
 Da, mă, după ceas, după ceas. Am zis 3 ore.
 Am fost generoasă, vă pup eu, dar a fost mișto.
 Criș, ai mai făcut asta vreodată?
 Da, deci, paimi mei mă știu de niște ani.
 Știi, vin seara, de exemplu, jucăm cărți tătătăm taglalei
 și la un moment dat mi se face somn.
 Și le spun.
 Într-un sfert de oră sunt time out.
 Adică să vă obișnești psihic.
 Și într-un sfert de oră ieșiți.
 Și e ok. M-a învățat.
 Mă bucur mult că faci și că faceți asta.
 De ce vă zic că asta am văzut?
 În diverse contexte în care am fost eu în ultimele cinci să
ptămâni,
 mi-am luat vacanți așa cum aș fi vrut.
 Am vrut sumeiau.
 Am lucrat un pic mai mult decât aș fi vrut,
 că pregăteam proiectul pe care îl am acum la fileu
 cu Mihai Alatantaros pe Anxietate.
 dar am făcut-o ca am vrut eu, adică nu trebuia să o fac, m-
am distrat eu să fiu un flock.
 În contextele în care am fost, am observat din nou,
 fiind multii mersate în familia, am stat foarte mult cu soc
rii mei, cu părinții mei,
 au venit la Cluj și apoi am dus în Sighet cu nepoții.
 Am văzut foarte mult pilotul automat al minții noastre ca
 societate
 care nu pune limite.
 Vrem să facem pe plac celor draci pe care îi iubim,
 Ceea ce e admirabil și mă bucur și e frumos.
 Încălcându-ne limitele noastre, înciuda faptului că uneori
 de la o limită încolo ne face rău.
 Deci nu vorbesc de limita de hai mă că lasă, că e la mic,
 că ne vedem rar, că aia o înțeleg.
 Bă, dacă ne-și lupt în gură extenuat, terminat efectiv, și
 nu mai ai de unde să dai și tu o zici hai mă că...
 Știi? Aia deja te duce spre extenuare cronică și poate să
 duce la burnout din iubire.
 Nu știu dacă are sens, are ajunge la voi.
 Și de aici mi-a venit șarața și m-a zis, mă, de cum ne-ai
 bază într-un termen programat ca pilotul automat,
 că în loc să punem o limită din iubire și explicând-o une
ori, cum o facem cu prietenii care ne înțeleg altor, nu?
 Că e despre noi, nu despre cei care... Și am sezat asta,
 mai demult, acum doar am confirmat-o,
 Atunci când punem limite pentru noi, cum face Criși și cum
 am vă tot explice și vă încurajez eu,
 bă, ceilalți, bine, contează și cum o comunicăm, dar major
itatea timpului,
 ceilalți, chiar dacă o comunicăm corect și eficient, o iau
 personal, ați zis, da?
 Adică dacă pui o limită în ceea ce tu nu mai vrei sau nu po
ți să o oferi,
 contextual, azi, mâine poate, poți, dar azi nu poți, că nu
 ai de unde,
 oamenii o iau personal, nu o mai iubești, intră în anxiet
ate de confirmare, știți?
 De unde vin ideile astea?
 Tot documentând subiectul acesta de anxietate,
 care mi este foarte cunoscut,
 eu am fost o persoana foarte anxiosă foarte mult timp,
 sunt în continuare uneori ar profesional, personal nu,
 personal sunt foarte chill, majoritatea timpului am și mom
entele mele,
 pentru că anxietatea este o emoție absolut naturală
 și benefică chiar în anumite contexte și valoroasă,
 doar că în mătura în care s-are în neecologic are efecte.
 Văd foarte mulți oameni anxioși și stresați și neliniștiți,
 fără miză, că aici, aici vine cumva conștientizarea mea,
 pentru că dacă întreb ce te liniștește, ei nu știu să spună
, ce te agită, nu știu.
 Și de multe ori răspunsurile sunt foarte vagi.
 Ca să fie bine, ca să știu că am făcut tot ce puteam, ca să
 nu fie rău, zic alții, ca să arăt că iubesc, sau...
 Da, dar faci asta cu costul tău interior emoțional.
 Adică te arți pe tine pe interior,
 o metaforă la care am ajuns în ultimul rând,
 în studiind anxietatea,
 te arți pe tine pe interior ca să îi încălzești pe ceilalți
.
 Sunt metafora.
 Ce cei... bă...
 de cât, cât pot să faci asta?
 Știi? O face odată, dar cât să faci asta?
 Și atunci, cea pentru mine de sărbători,
 de foarte multe ori,
 cei care petrească sărbătoriile cu mine sau vacanțele,
 că mai sunt unii care ajung și cu mine vacanțe,
 mai rar, că de obicei plec doar eu cu soția mea,
 ca de obicei plec doar eu cu sotia mea si cu soacra sau par
intii, afla ca eu in vacante si in timpul de sarbatori, eu
 stau foarte mult singur.
 Desi sunt cu ei acolo, eu imi iau timpul meu. Adica eu ma
 trezesc la cat vreau eu, nu ca la noua mergem la aia.
 Te duci la aia. Nu mergem, va duce-ti, ca ne astepta la
 masa, va astepta la masa.
 La mine a luat putin, de câțiva ani, să se convingă că nu
 sunt heiter și nu sunt nici defect. Eu așa sunt.
 Și eu îmi fac un tighet în armatii, de acolo, de sărbătorul
 lumea, nu știu, să transformă, efectiv.
 Deci acolo, ori, nu știu cum să zic, dacă ești venit din
 afară, zinitură, cum zic ei, zinitură.
 Așa zic ei, un regionalism obosit de al lor și iubesc.
 Orici dacă ești setat ca ei, ori rămâi mega impresionat de
 mama cât de ospitalier să mă roșeni.
 Orici mori de cât de mult vor să bagi în tine.
 E efectiv nu ai cum să faci... bă, n-ai cum. Nu poți.
 Om normal n-ai cum să te întoarci de acolo. Orici ca ei, or
i te duci normal și pleci defect. Nu poți.
 Nu poți. Deci eu am pățit, cred că v-am mai zis o fază, și
 o să revenim.
 Cred că v-am mai zis-o cândva. Primul meu contact cu maroș
enii, că atunci mi-am dat seama că n-am ce să caut.
 Ori punem în ce învățăm limite, ori facem poc. Ori eu, ori
 ei.
 Prima oară că m-am întâlnit cu ei a fost de Crăciunul de Să
rbătore acum vreo 12 ani, 13 ani de zile.
 Nu, 13 ani. 13-14 ani. Nu mai știu. Eram proaspăt venit în
 Mara Mureș și am ieșit la o masă în familie cu niște priet
eni.
 familia lor. Eu eram buzoian în Bârsana, m-am dus.
 Și am fost la prima familie, eram o familie.
 Când mă priv felul în care am formulat-o, cred că vă dați
 seama că urmează o a doua familie.
 La prima familie erau mulți, eram mulți, eram 8, 7, 8, 12,
 dă păneamuri pe acolo, cum e la curte, la Bârsana,
 dă-i cu ciorbă de burtă, dă-i cu sarmale, dă-i cu pălincă.
 Ba, a fost excelent, a fost fantastica, m-a simțit superb,
 era iarna,
 zăpadă, era nebunie.
 Să face 12 noapte, 12-1 noapte, apămine mă că am somnicu'.
 Erau mești de pe o tură de noapte, eram brupt și hai să mai
 pă țighet.
 Eu nu conduceam că băuseam.
 Da mă, hai să mergem. Ne ridicăm absolut toți, eu și pri
etenii mei și toți cei care am fost acolo cu neamul, da?
 Că erau mulți.
 Iez din curte, true fucking story, vă jur că nu glumesc cu
 nimic.
 Și eu mă duc spre mașină, mașina în fața curții.
 Și la care unul din spate face, de unde te duci?
 Și eu zic la mașină, că am venit cu mașina, nu mă duc cu s
ania, nu știu cum să...
 Hei, eram după...
 De ce... Cum adică, da, nu vin la mine?
 Și eu eram... What?
 Cum adică nu vin la tine? Am fost cu tine la un metru în sp
ate, căcat.
 Aici am fost toți, am mâncat ciorbă, am...
 Deci, știi? Eu băgați aici două ciorbă de burtă, că era bun
ă, deci am fost, știi cum? Forță.
 Iași după tură de rământ, eram terminat. Și face cum să nu
 vin la mine?
 Bă, explichă-mi, dă-mi un context.
 Păi ce, eu stau lângă.
 Nu-i intri la mine? Că-i aici? Fizic.
 Bă, ăștia prieteni ne faceau, hai să supără.
 Hai, boss! Și ne ducem și intrăm în curtea cealaltă, din
 nou, cu același om cu care băusem trei ore.
 Da? Mă duc în curtea cealaltă de lângă, ne puneam la masă,
 stai să vezi că aici a fost șocul meu.
 Ne pun, nu, aperitive.
 Va jur, mi-a sta mintea.
 Deci, fucking aperitive.
 De ce, nu bei o horinca?
 Bost, am băut 2 litri cu tine, până la mea,
 acum o jumătate de ore ne-am oprit.
 Ești prost la cap?
 Nu, nu bei dea mea.
 Au asta cu nu bei dea mea.
 Bine, bost, bim da-ta.
 Dăm și cola, ca că eram deja pe avarie,
 făceam gestionare de efecte.
 Și vine cu aperitive.
 Am mâncat două deare de ciorbă cu tine.
 Cu sarmale, cu prăjituri.
 Tu crezi că aperitiv, întrebi-mi acum?
 Păi cum?
 Omul era jignit literalmente, era efectiv transformat la fa
ță,
 că nu-i mănânc din șnițălu lui.
 Și am mâncat aperitiv. Ghiști cea urmără?
 Ciorbă.
 Bă, am zis că fac cu capul, deci omul era efectiv, nu pute
ai să te înțelegi cu el.
 Bă, ne-am mâncat cu tine acolo.
 Asta nu. Înfine, fast-forward, nu știu, o oră cât a durat.
 Eu chinuit deja eram, duceți-vă, care mai vine vreodată în
 veci.
 Iez din curte, nu glumeți, faki, vă jur.
 Iez din curte, următorul, bă, dar eu...
 Bă, dar tu ce? Noi în continuare am aceeași 8 care am fost
 la prima casă, da?
 Bă, dar eu ce?
 Îmi uitam la ăsta, tu ce, mă?
 Păi, că eu stau lângă. Bă, nu cred.
 Zic, sunt într-un banc, duceți-vă, murți-vă.
 Vă jur că e fază reală.
 Și a trebuit să mă duc la fucking a treia casă, ghici și-a
 pus pe masă.
 Aperitive.
 Bă, vă jur, vă dau cuvântul meu de onoare, deci eu dacă n-
am murit în noaptea aia, nu pot, nu.
 S-au oferit să facă mămăligă, duc-te bă de aici nu...
 De bineînțeles, cu sarmacă a mea n-ai cum, pălingă ca a mea
 n-ai cum,
 este noaptea, vă jur, de ce vă am zis povestea asta, și s-a
 aplicat multe sărbături la fiecare de atunci încoace,
 în care eu am învățat să pun limite celor care mă iubesc.
 Adică oamenii aia nu din răutate, vă iau să stăm la o po
veste, știi?
 dincontră. Dar am învățat că, deși sunt într-un metru în
 care mă simt bine, sau suntem cu oameni care mă iubește,
 îmi vor binele și suntem toți bucurăși să fim acolo, uneori
 din prea multă iubire ne putem face rău pentru că ne călcăm
 propriile limite ca să le facem celorlalți pe placă. Are
 sens, povestioare. Și din momentul ăla, de la faza ea,
 e bullshit-ul nou, de fără nicio felă, și livrălabii și cu
 ai mei, adică nu cu alții, cu parinții mei în fronte,
 De sărbători și în general, dar în special de sărbători,
 pentru că așa e contextul, să stăm mai mult timp împreună,
 eu mă pun pe mine pe primul loc.
 Ce am eu nevoie? Să mă odihnesc. Atunci s-am împat.
 Ce vreau eu să fac în prima ziua dimineții, când mă trezesc
, după ce am un cit ca orbul trei luni?
 Să citesc.
 Asta fac. Mă trezesc dimineața, am un deschis telefonul, ca
 excepție,
 mi-a duce de obicei Cristinau Caffea și aia ce aprecesc
 foarte mult pentru mine,
 În servicii, țineți minte, limbajile. Așa sunt eu.
 Și nu mi-e greu să-mi fac cafea, dar mă simt răsvăța când î
mi face altul.
 Nu știu dacă are sens.
 Și e un gest banal, adică nu e vorba de efort.
 Nu mă ridic din pat și citesc două ore.
 Pentru mine e sărbătoarea perfectă, e excelentă.
 Și acum, ca să vă dau și corolarul, tot de fază reală, nu
 glumesc.
 Tot în altă sărbătoare, tot în sigur.
 M-am dus cu un prieten foarte mult de ei, la un prieten de
 lui, pe care nu-l știam.
 Era ceva adunătură de... mi se pare că eram și singur at
unci, în vremuri bune.
 Serios, era fix 2010-2011, a bea venit să mă scighet.
 Și umbla-mla de Crăciun, cum eram singur, umbla-mla cu care
 eram pe acolo o tovară.
 Și la un moment dat am băut ceva whisky adus din Ucraina.
 Nu știam asta atunci.
 S-au luat din shop, din duty-free, ceva whisky, nu știu.
 Și eu cum beau whisky sau tări, am băut doar whisky, n-am b
ăut altceva.
 Strict whisky, doar doua pare de whisky.
 Și nici n-am exagerat cu lumea, doar doua shoturi și am ple
cat.
 Cum mi-a fost rău a mii a doua zi, nu mi-a fost rău în viaț
a mea după nimic.
 Și a doua zi era Crăciunul, asta era ajunul că n-am băut eu
 whisky.
 Vă jur, deci a fost crânt a doua zi.
 Ah, nu, eram cu Cristina.
 În schimb a fost cea mai mult Crăciun din viața mea.
 Nu m-a bagat nimeni înseamnă.
 Bă, vă jur, vă dau cuvântul meu, stăteam într-o gărăsăniere
 atunci
 încălzită pe lemne, sighet super, simplă, rău, de tot,
 nerenovată din 85 de când m-am născut.
 Reală, așa era, vechi, da, așa de bine mă simțeam acolo.
 Dar unor prieteni de familie nu plăteam într-adevărcherie,
 sau plăteam foarte puțin, dar așa erau vremuri atunci.
 Aveam o sobă cu lemne pe hol,
 în care adoream să fac focul,
 și venea, nași-miu prietenul meu foarte bun și nași-meu
 actual,
 Unguri.
 Veneam o dată pe zi, mi se pare să-mi facă foc,
 însă atât de rău mierea că nu puteam să mă ajunge din pat,
 ca să... în prima zi, ce puțin așa mi-a fost.
 Îmi făcea focul, mi-a adus mâncare de la unde îmblau ei,
 că la soocrul meu s-au dus ei,
 și toată zi am stat în pat în prima zi de căciuni și în a
 doua
 și m-am uitat la filme din patruzeci de la Iodul Negru,
 ca așa prin sese, nu știu ce program pe la televizor,
 mâncam în pat
 și durmeam.
 Singur.
 Bă, ce mai am un Crăciun din viața mea, vă jurem, dar cu vă
dut, nu glumesc, nu înțeleg de ce,
 dar ala a rămas standardul când zic când vin sărbători, înt
otdeauna zic, de ar fi Crăciunul acesta cum a fost.
 Și ești de-a spune, da, dar ala ți-a fost rău, e, un cosmic
 pentru beneficiu de a fi lăsat în pace.
 Și acum nu glumesc. De ce v-am zis asta? Pentru că am
 observat cel puțin de sărbători,
 ne este greu să ne impunem limite.
 Nu mai zic în viața de zi cu zi cum ar trebui să fie normal
, dar și de sărbători în special,
 eu sunt fanul punerii de limite și împărtășirii de nevoi,
 într-adevăr, comunicate contextual pot fi și corect,
 pentru că inclusiv de sărbători avem tența, un special, po
ate în cazul unor, avem tența să ne sacrificăm pe noi
 pentru a comunica că iubim.
 De fapt, ăsta e mesajul.
 Vă încurajez, să vă întrebați, nu trebuie să-mi spuneți mie
, doar un început de zi.
 unde și când și cum în viața mea, poate raportar la ultimul
ui sârbător, dacă vrei să începi de acolo,
 mă sacrific eu pe mine, limitele și nevoile mele, ca să se
 simtă alți iubiți.
 Atenție, nu ca să iubesc, că tu iubești oricum.
 Și doar ca să se simtă alți iubiți.
 E întrebarea de introspecție, nu aștept un răspuns.
 E doar o temă cu care m-am întors eu.
 E mai multa mea, a fost a mea, am lucrat la ea multi ani,
 pentru ca inclusiv asta ne creeaza anxietate.
 De aici a venit imediat, in ranga mea. Inclusiv asta ne
 creeaza anxietate.
 Cum sa-i facem pe celele sa se simta iubiti?
 Si pentru ca nu stim sa-i facem sa se simta iubiti, de cele
 mai multe ori ne sacrificam noi pe nevoile si dorintele sau
 principiile sau limitele noastre,
 Dacă asta este singurul lucru care pe ei face să se simtă i
ubiți.
 Dar atenția asta nu e sănătos.
 De multe ori este o condiționare,
 în sensul că doar așa am învățat să transmităm că iubim,
 și atunci e despre noi,
 nu știm noi să comunicăm altfel că iubim,
 de alte ori este o manipulare inconscientă din partea celor
 din viața noastră.
 Nu mereu.
 Cu alte cuvinte, s-au învățat cu iubirea noastră într-o an
umită formă care ne încalcă nouă limitele și nevoile.
 Și dacă nouă nu ne încalcă limitele și nevoile, ei nu se
 simt iubiți.
 Deși tu oferi altfel în alt mod în care nu te sacrifici pe
 tine.
 Și aici e un asterisc.
 Eu nu simt să nu sacrificăm uneori, sau să trecem peste ne
voi și limite unde e contextual potrivit,
 sau simțim să facem asta din orice fel de fac e un motiv,
 dar să fie punctual, contextual, nu la ordinea zilei.
 Are sens diferența.
 Uneori va fi nevoie să facem asta.
 Să lăsăm de la noi, să trecem peste o limită, să înghițim o
 situație care, bă, nu e normal, aș face asta.
 Îți cred în asta. Uneori e nevoie de asta.
 Uneori asta e iubire.
 Da, dar când asta devine regula, noi nu mai iubim, noi plă
tim pentru iubire.
 Plătim prin încălcarea limitelor și prin anxietatea noastră
 și prin sacrificarea nevoilor noastre,
 ca să ne simțim iubiți de cei pe care vrem să îi facem să
 se simtă iubiți.
 Nu știu dacă înțelegeți paradoxul.
 Chiar aici vă i-am să ajung.
 Și acolo e troc.
 Nu mai este cu adevărat senzatia de troc.
 Condiționa de societate nu e vina noastră, noi doar nu am ș
tiut să ieșim de pe pilotul ăsta automat.
 Și în momentul în care ne oprim din troco-asta și spunem,
 nu, eu o să ofer ce pot, cum pot,
 și o să fac tot ce pot să-i fac pe cei pe care îi iubesc,
 să simtă iubiți,
 și o să mă sacrific contextual, punctual, nu ca regulă,
 s-ar putea că acei care primesc această nouă atitudine,
 Atenție din nou, comunicată cât să poate de calm, blând,
 îți arate că nu prea au ce căuta în viața ta.
 S-a întâmplat de multuri să plece,
 când nu mai au nevoi și nu mă refer la bani,
 mă refer la interese de orice fel.
 Să simtă, bă, nu mă mai iubești.
 Nu, doar mă iubesc pe mine mai mult.
 Asta e răspunsul de obicei.
 Și când zic asta sau transmisia asta sub orice fel de formă
,
 dar oamenii se retrac din contractul de prestrățele vicii
 de care vă spunem.
 Asta e lecția.
 Să spunem, concluzia în tema la care am meditat eu în ultim
âne săptămâni,
 multe altele mode evident,
 și concluzii și revelații și conștientizări.
 Da, am vrut să începem așa cu asta.
 Are sens pentru voi? Vă am plictisit sau a ajuns la voi?
 Mândru, vrei să spui ceva? Tăi rău.
 Bună și la mulțumim.
 Cumva în programul pe care îl am, tocmai și am ajuns la ide
ea asta observând că nu am timp să fac sport,
 că trebuie să duc copilul, că diverse motive pe care unele
 evident nu le poți amâna, de exemplu,
 dacă ai de copilul la școară, evident nu ai cum să faci
 asta.
 Însă sunt multe altele cărora am putea să spunem nu.
 Da. Sau nu acum.
 Sau nu acum.
 Si spuneai ca te arzi pe tine ca sa poti sa incalzesti pe
 ceilalti.
 Si ma gandeam, ci cumva ai si raspuns la asta, nu este oare
 nevoia noastra de a fi acceptat?
 Ba da. Exact ce am spus.
 Pana la urma mi-ai raspuns...
 Ajungem sa cumparam iubire facandu-i pe celasa sa simt o i
ubit,
 ca ei ofera iubirea lor doar cand o oferim noi primii.
 și atunci nu punem limite pentru că ne dorim să fim în
 continuare acceptați în familia care suntem și prietenii pe
 care...
 Și e uman, atentie, deci eu nu sunt fanul, ai să ne redrage
m toți să trăim pe o însălă pustie,
 pentru că vrem să fim noi bine, primii și jupă aia să dăm
 la alții.
 Nu, noi suntem ființe sociale.
 Eu, în continuare, cu adevărat cred că familia este centrul
 societății, doar că familia cu regul diferit, asta e tot la
 mine.
 și familie nu înseamnă neapărat familia de sânge care te-a
 născut sau pe care ai ales-o la nivel de soțuție.
 Sunt familii și prieteni, sunt familii și trib, sunt famili
i și... Dar atenție, din nou, asta este semnificația mea,
 nu înseamnă că am dreptate, eu s-o greșesc. Sunt de acord
 că familie este în continuare centrul și corul societății,
 cor camiez din engleză, dar cu reguli diferite. Asta e tot.
 Asta e singurul lucru pe care îl spun.
 cu reguli care să nu ne facă să ne petrece în timp unii cu
 alții din obligație.
 Pentru că mai e chestia atât așa tradițională.
 De sărbători stai cu familia.
 Nu vreau, dar poate nu fucking vreau.
 Poate nu toată lumea are o familie care o suportă.
 Poate nu.
 Eu știu oameni personal care zic,
 frate, la mine este chin să mă duc acasă de sărbători.
 Și nu pentru că ele defect,
 ci pentru că ăilaltii nu reglați emoțional
 și să ceartă între ei permanește.
 Când vine un tip, trebuie să-i gestioneze pe ei.
 Păi cum mai vrei să te duci acasă?
 Cu toată iubirea pentru ei, nu știu dacă are sens.
 Și atunci de ce să nu fie fers să spui, bă, de sărbători ce
 vrei să faci?
 Nimic!
 Eu am avut mai multe Crăciunuri și Paște, vă dau cuvântul
 meu, cred că 3, 4, 5, multe, nu 1,
 în care am stat singur.
 Că așa a fost contextul. Un Paște eram în Macedonia, în
 2016 cred, absolut superb a fost, vă jur, a fost excelent.
 în Macedonia, prin trestăii, nu știam nici limba, nici nim
ic.
 Și vreo 3 sau 4 Crăciunuri în Sighet pentru că munceam.
 Și nu aveam... munceam în prima zi sau în a doua zi de Cră
ciu,
 și nu încă pun la buzău pentru 2 zile, nu avea sens,
 că duceam 12 de dus, 12 de tors.
 Și am stat singur.
 A fost... Bă, nici prietenii nu mi-am vizitat.
 Adică în prima zi de Crăciun și a doua, eu nu ieșeam orbenu
șean din casă.
 Și pentru mine și fratele meu și valorile mele și nevoile
 mele,
 a fost excelent.
 Deci nu cred în obligația de, petrecem timp cu familia că a
șa se face.
 Ba nu! Ar trebui să și învățăm să comunicăm în familie, să
 ne facă, să vrem să petrecem timp împreună,
 nu să trebuiească să petrecem. Nu știu de care e sens
 diferența.
 Eu spre asta meditez. De acord complet.
 Și consider că ajungi la acest nivel de abție limite în mod
 sănătos și a simți
 că e important pentru tine să dai prioritate în momentul în
 care înveți să devii
 suficient pentru tine, altfel în continuare cauz validarea
 celorlalți.
 Da.
 Da, și validarea nu numai ca validare,
 ci ca o confirmare a faptului că uite sunt suficient de bun
 la suflet ca să îi fac pe celălalt să simtă iubiți.
 Exact, da.
 Ceea ce e admirabil.
 dar uneori din nou poate să devină toxic, pentru că ghișce,
 în momentul în care te sacrifici pe tine
 ca să-i faci cu alții să sunt iubiți la ordinea zilei,
 tu acumulezi resentimente
 în tine.
 Inconștiente de foarte mult orică tu intenția ta e bună.
 Resentimentele acumulate în timp ținute, bottled, reprimate
,
 se transformă în ancoră.
 Și e suficient să-i vezi fața l-a ola
 sau uți vocea,
 cineva știe aici,
 Sau doar să știi că urmează să te întâlnești de sărbători
 în același cadru, ca ultima oară,
 când a fost rău, că tu vei simți anxietate în avans. Da sau
 nu?
 Asta poate fi gestionat diferit. E singurul lucru de care
 vorbesc.
 Mie îmi place să petre timpul meu foarte mult, de la socru,
 la soacru, la părinții mei, la nepoți.
 Însă, în momentul în care mă și cunosc, știu cât am de ofer
it, la nivel de baterie, timp, context,
 Ori l-anunț și zic, bă, atâta pot.
 Zic, eu vin la voi, dar stau doar două ore cu tot dragul.
 Și stau o lin, cu telefonul fața în jos, nu-mi ies mereu,
 recunos,
 dar în sensul că asumat.
 Bă, dacă ne îndepășești limita,
 sau simt că nu vreau, v-am spus, mă trezesc dimineața și
 primesc mesaj,
 sau îmi spune chestiunea, vezi că ne așteaptă ea. Vă aște
aptă.
 Și eu nu mă redic din pat.
 Primii ani a fost de Horia unde?
 Eram șocați când Horia nu vine.
 Corial doare în fesa, stă în vârful patului, n-are nimic de
 făcut,
 nu inventez motive, că mi-e rău sau mai știu eu ce,
 se odihnește pentru că-i rupt în gură și alege el să stea a
șa.
 Și primii ani a fost, bă, dar ești nesint?
 Acum oamenii se duc singuri fără mine unde au de mers
 și eu mă duc din urmă, când vreau, dacă vreau, cum vreau,
 și ghişte, suntem bine.
 Și reușesc să-i fac să suntă iubiți altfel sau când sunt cu
 ei
 fără să mă sacrific eu pe mine.
 Mulțumesc, da. De exact la asta mă gândem și eu zilele ac
estea.
 Observăm că tot seamănă anumite lucruri și în program.
 Am zis, ok, hai să vedem mai detaliat unde ar putea fi
 provocarea, în a pune limite,
 astfel încât, pentru că dacă intri în orice fel de program
 sau la orice curs,
 este clar că ai o dorință, ai un entuziat legat de asta.
 Pe parcuri se pierde, pentru că prui prioritar pe ceilalți.
 Hai să vedem unde este de lucrat astfel încât să-ți menții
 acea limită sau acel entuziasm.
 Exact, să n-ajungă o obligație.
 Să n-ajungă o obligație și să renunți, pentru că evident te
 simți cobleșit că ai de făcut și ceva pentru tine, nu ceva
 pentru tine.
 Așa e.
 Atunci te simți cobleșit și renunți.
 Așa e. Așa e. Mersi mult, Alina, mersi mult de tot.
 Ce ați aplicat, testat, observat în ultimile 5 săptămâni
 legat de ce am făcut la modul anterior?
 Sunt curios. Orice.
 Ce am făcut la modul anterior?
 Ce zice ăsta?
 Nu știu, boss, eu am pătit factura.
 Ce ceri mie? Ce am făcut la modul anterior?
 Nu glumesc. Dacă e ceva în orice sens, de sens ca ce-ați
 observat sau testat, ce am făcut la modul anterior?
 Apropo, hai casa!
 Metaprogrammea.
 Ce-s alea? Ce? Cum?
 De ce? Adică...
 Păreați foarte revelați în timpul workshop-ul lor. S-a dus!
 Niște filtre prin care noi vedem realitatea, mersi, Mirela.
 Ce ați testat sau ce ați observat despre voi diferit acum
 că vi s-au clarificat anumite filtre care erau despre voi?
 Nu e nevoie să pleci din saldă că nu te pun pe tine, stai
 niște.
 Nici nu au auzit.
 Nu te pun pe tine, stai niște!
 Da, Ștefan.
 Imediat vine microfonul.
 Simona, cea mai bună cafea ever.
 De acum asta e rețeta, mulțumesc mă.
 Nu știu, dar este ce trebuie, este excelentă, îți mulțumesc
.
 Da, dragă meu.
 Ca să răspund la întrebarea pe care posă tu, ce am observat
,
 la Mastermind săptămâna trecută,
 făcusem un exercițiu despre o anumită provocare sau o situa
ție dificilă
 și s-o previm din două perspective diferite.
 La mine a fost cu înspre și dinnspre.
 Și am privit-o într-o perspectivă
 înspre scuze,
 și mi s-a spus, așa era exerciția,
 încearcă să o vezi și din partea cealaltă.
 A fost super fucking uncomfortable
 să o văd din perspectiva de inspre,
 în contextul de a găsi o altă activitate
 pentru a crește
 sourcea de veniri.
 Când am descoperit că mai greabă să te angajez la un alt do
ilea ajut,
 imediat am zis, nu, nu, sunt nicio formă.
 Bă, acolo m-am simțit foarte uncomfortable.
 Dar fix asta era și scopul exercițului.
 Băi, explorează și partea asta să vezi cum observi acea
 provocare.
 Aia s-a fost, zicem, wow pentru mine.
 Ok, mersi. Apreciz, mersi frumos.
 Altcineva, ce-ați testat?
 Acum hai să schimbăm întrebarea ca să nu vă nișeze.
 De când a început Master-O, cu ce vă jucați, ce testați, ce
 observați?
 Da, te rog.
 Iuană, urmezi, degeaba ai făcut așa, ca să știi că ești fix
 lângă Iza. Te-am văzut.
 De dimineața. Umbre.
 În sens că persoanele care le întâlnesc vin ca niște oglin
zi în care observă ceva acolo la ei și se întoarce la mine.
 E ok, dar eu unde fac chestia asta care e o critică la celă
lalt?
 Mai ales pentru că am început să citesc cartea lui Adrian
 Nuță de Umbra.
 și cu atât mai mult astfel.
 V-am zis de ea, da.
 Mi-a iesit foarte mult în față și le observ.
 Bravo. Mă bucur, mulțumesc, Ioana.
 Bine devenit, Ioana.
 Mi-a fost dor de voi, de tine.
 Bînă dimineața, Ioana, sunt și mi-a fost dor de tu.
 Dacă ți-arai, erai aici, la să vreje alea.
 Lumez că...
 Ce s-a întâmplat de la primul modul de master, doamne?
 Am avut întotdeauna o glinzi în fața mea, oamenii cu care
 interacționam, dar nu prea le vedeam. Era incomod să mă văd
.
 Și acum e comod?
 Știi de ce cred că e comod? Știi că eu la un moment dat ți-
am scris un mail?
 Da.
 Mail sau Instagram?
 Pe mail.
 Așa, ca să știu ce mă raportez, subiecte diferite.
 Despre iubire.
 Iubire.
 Da, mi-a duce aminte.
 De varanță știudeți de la care...
 Da, ok.
 Și cred că eu abia acum...
 Mă întreba ce înseamnă să iubești
 sau cum știi că iubești.
 Da, mi-a duce aminte.
 Cred că eu abia acum învăț conceptul ăsta,
 loțiunea asta,
 pentru că îmi dau seama că...
 E ok.
 Că dacă eu pot să iubesc pe oamenii astea
 De fapt, o glinda mea.
 Îmbăț să mă iert și să mă accept atât de mult.
 Și e destul de nealși păcat până la 30 de ani să nu fi știu
 ce înseamnă iubirea.
 Dar stai să vezi cu mine să treci până în viață, să nu știi
.
 Și să te întâlnești cu doamne doamne, să nu știi, decât at
unci să afli.
 Sau să ajungi bunică, să nu știi.
 și eu cunosc cazuri.
 Deci la 30, ai furat start-ul.
 Ba, mai mult, stai să vezi, nu vreau să fac spoiler alert.
 O să ajungi la un punct, exersând atitudinea asta,
 apropo de iubire și ierta pe sine,
 încât o să ai așa o licărire.
 Cognitiv o să înțelegi ce spun,
 dar o să vezi cum e diferit când se simte.
 Când o să te gândești la tine și la greșelile tale,
 și o să realizezi emoțional,
 că nu e nimic de iertat.
 Că tot ce ai făcut a fost cum ai putut și cum ai știut,
 în raport cu resursele pe care le-ai avea atunci.
 Cumva, ai fost obligată
 la acele greșeli, oricare ar fiere,
 în cuvintele tale în lumea ta interioră,
 conștiente sau inconstiente, ai fost obligată
 să le faci ca să fii astăzi aici.
 Nu știu dacă are sens conceptul.
 Are, are, are.
 Și încă în care cognitive am spus, să înțelegi, dacă mă să
 simți, efectiv,
 o să te raportez la o situație întrecută, ori fucking care,
 cu sentimentul că a fost o greșeală,
 poate chiar împardonabilă, deregretat, whatever the fuck,
 și o să ai sentimentul de
 da' eu n-am ce să iert aici.
 nu ca a fost bine. Nu, dar n-am ce sa iert.
 Am fost obligata chiar, de harta mea mentala,
 sa fac ceea ce astazi,
 in rapor cu ce nu stiam atunci,
 ce nu eram atunci, si nu puteam atunci,
 consider-o greasa.
 Si mi-asum responsabilitatea cu cei stii...
 Una e responsabilitatea si asumarea lectiei, feedbackului,
 noțiunilor diferite pe care le ai acum ca să le aplici,
 asta e una responsabilitate cu totul diferit,
 versus vina sau rușinea că am comis o eroare,
 o greșeală.
 E complet în altă ligă a sumare responsabilității sau între
 tarea consecințelor.
 Cu atitudinea de
 n-am greșit că n-am știut mai mult,
 dar fac tot ce pot să repar,
 dacă a fost ceva de reparat,
 În momentul ăla, dai jos vreo 50 de chile de bruşine și vin
ă, instant, doar când simți o licărire de sentiment, n-am ce
 să iertă.
 Și ești pe drumul foarte bun. Și ai și lipsi la modul. Deci
 ești ce trebuie. Bravo!
 Mulțumesc!
 Bravo, bravo, bravo!
 Altcineva, cine vrea să mai spună cum e pentru voi călăt
oria până acum?
 Da, dragă mea.
 Bună, sunt Iuliana.
 Bună, dragă.
 Apropo de umbre, după ce am făcut acest modul, am început
 să las umbra pe care o consideram răuță, negativă.
 Am început să lasă ea, să las pe-afața.
 Foarte bine.
 Și mi-am dat seama că, de atunci, mă simt mai întreagă.
 Mai întreagă?
 Da.
 este primul efect al împrietenirii cu Umbra Noastră.
 Nu mai simtim întreagă,
 cer să traduc cel puțin pe harta mea,
 când ajung să mă simt întreg sau întreagă,
 nu mai simt gol, nu mai simt senzații de incomplet,
 nu mai simt că trebuie să fac sau să nu fac ceva
 ca să mă simt bine sau să fiu apreciat.
 Și pur și simplu, ăsta sunt, știți vorba aia?
 Aici sunt două valenți, o să le zic imediat.
 Dacă mi s-a părut că s-a potrebit foarte bine fiscu' cei sc
uzei,
 tu mai devreme despre anii sacrifica din iubire pentru ceil
alți,
 și tu mai făceai multe chestii din iubire pentru ceilalți,
 și mă lăsați pe mine, treceam mult peste elementele mele,
 fără să-mi dau seama, deja alușezăm la nivelul de manipul
are,
 și lăsând partea asta din mine să iasă la suprafață,
 mai răuță, cum îmi place mie să o numesc,
 de atunci chiar mă simt...
 Dacă uneori e contextuală potrebită,
 Da.
 Știi cum e?
 Uneori, și îți mulțumesc că a ridicat tot asta,
 avem tendința să îi protejăm pe cei din jurul nostru,
 și asta e o lecție personală de ale mele,
 pentru că nu ne arătăm partea aia mai răuță când simțim.
 Și atentie, nu vorbesc de agresivitate și abuz,
 adică de a înjura sau vorbi urât sau de a te manifesta ag
resiv fizic, doamne feriște.
 Ci mă refer la a arăta că uneori ai o zi de căcat,
 fără să fie al altul vinovat.
 Nu e vina lui.
 Dar dacă tu nu te comporți așa cum simți în ziua aia de că
cată ta,
 tu te reprimi.
 Asta ca și corolara inautentic-congurent,
 varianta de practicine, înținți-mi?
 Revină, probabil?
 De că baterie este aceea.
 Da, baterie nu mai merge.
 A, și-a revenit.
 Vă îți mulțumesc.
 Mai fac și ei, da.
 Uneori, și în special, aici e iubirea pe care noi nu înțele
gem,
 apropo de relații,
 în special în relații,
 de iubire de cuplu, nu numai, dar în special,
 este locul ideal pentru partea aia mai răuță să iasă la sup
rafață,
 pentru că ideal dacă avem bafă de un partener sau o part
eneră
 conștientă, educată, emoțional,
 și ideal,
 cu niște abilități de a conține ceea ce noi avem de scos,
 să vindecăm partea aia mai răuță.
 Dar noi, în relații de cuplu, majoritatea dintre noi,
 ca societate vorbesc acum,
 purtăm o măscuță, inclusiv față de partenerul de cuplu.
 Am zis inclusiv să nu...
 Aia nu e relația de iubire, este contract presta servicii
 cu interese economici reciproce
 pe care nu vrem să le pierdem,
 pentru că dacă mi-aș arăta măscuța,
 mi-ar fi în risc resursele și interesele, da sau nu?
 De asta, după majoritatea, majoritatea, nu toate,
 dar majoritatea relațiilor care se termină,
 se termină cu scandalul.
 Sau cu futbaga, tu dacă știam eu...
 Știți că...
 Eu asta și mă întreb, bă, de ce o relație care se presupune
 ca a fost de iubire,
 în majoritate, ca tipar, nu vorbesc de o persoană,
 se termină cu futuzmuri.
 Cum e posibil, dacă a fost iubire acolo vreodată reală, cum
 e posibil să ajungi...
 Cine te-a luat, ce te-a găsit și te-a...
 Știți de ce? Că pică masca.
 La final, când conștientizezi că nu mai ai treabă cu celăl
alt,
 realmente nu mai ai nicio șansă,
 că până atunci cea încercăm imediat, Eli, până atunci cea
 încercăm,
 hai să facem, hai să mai lăsăm de la noi, că poate, poate
 facem bucări de flori, ceva.
 Când ajungem noi,
 conștientizarea că nu mai merge, clar,
 și în noi apare senzația de certitudine că ok, moving on,
 pică masca.
 Și când pică masca și a lui și a ei,
 atunci vezi că tăipirea a fost acolo de fapt.
 Sau a lui sau a ei, că nu e neapărat la ambidodată.
 De asta, din punctul meu de vedere,
 În relații de cuplu este perfect să-ți arăți partea răuță,
 evident, contextual potriviți, comunicând corect despre
 asta și înainte și după,
 adică să ne asumăm ulterior,
 explicând și comunicând despre ce s-a întâmplat sau ce s-a
 zis într-o stare nepotriviță,
 ca să integrăm, să vindecăm, să ne uităm,
 nu doar azi am o zi de căcatru să-ți mă suport.
 Nu despre asta vorbesc.
 Nu despre asta. Asta e manipulare.
 În relații în care se permite sau există această latură a
 autenticității ambilor, nu doar a unia,
 apare vindecarea și iubirea reală.
 Doar în astfel de contexte relaționale.
 Doar.
 Psihologic, nu o inventez eu. Te rog.
 Aici mi se pare important că ambele persoane să aibă acea
 maturitate emoțională.
 Nu, sigur. Nu aceeași aici este o iluzie.
 Aceeași maturitate emoțională este o iluzie și un standard 
ireal
 și neatins decât prin japcă,
 pentru că întotdeauna persoanele în cuplu se atrac pe nivel
 râni diferite.
 Asta nu înseamnă că nu funcționează, sau că nu poate să fun
cționeze.
 contează deschiderea și direcția, nu viteza.
 Dacă unor are viteză mai mare, ca început mai devreme de
 dezvoltarea personală, vindecarea, terapia,
 dar pe drum s-a întâlnit cu altul care n-a început mai dev
reme, ca doar atunci a început,
 dar la ei, un decalaj de câțiva ani, înseamnă că este mai
 prost.
 Dacă direcția e aceea, și nu știu dacă mă explic, are sens.
 E un proverb african care acum e foarte folosit și răstălmă
cit în diverse contexte.
 Dacă vrei să meci rapid undeva, du-te singur,
 dacă vrei să meci departe, du-te împreună.
 E-relațiile sunt despre departe, nu despre viteză.
 Și atunci, când standardul este ok,
 direcția e comună, da, nu contează viteza.
 Se schimbă așteptările.
 De asta zic, știu că nu ai zis-o intenționat,
 sau n-ai greșit cu nimic,
 doar știu că există această așteptare
 că celălalt să fie la fel de.
 Nu există asta.
 Celălalt să fie orientat în aceeași direcție.
 Și aici am că am mai întâlnit și în alte cazuri
 în care au spus acel și trei ca și mine.
 Suntem în relația de cuplu, unul dintre noi
 încep partea aceasta de dezvoltare personală,
 celălalt nu și consideră că este inutilă și așa.
 Stai să vezi, statistici câți dintre voi
 a străit această senzație de dezvoltare personală?
 Tu ești într-un cuplu și celălalt zice ce-i prostia asta?
 Sau ați auzit-o l-alti? Uite-ne în sală.
 Ce cauti acolo? Ai bani de geaba, te-au prostităia,
 cu guru, cu murții, cu toti, cu sectă, cu...
 Da sau nu?
 Eu așa a început, așa spunea mie Cristina.
 Deci mie e Cristina,
 când am început a suta la una persoana acum 14 ani de zile,
 și am vrut să merg în prima noastră tabără de relații de cu
plu în 2012 sau 2013, nu mai știu,
 ea a zis, prima ei replică, a fost ce să caut în secta aia.
 Vă jur, vă dau cuvântul meu de onore.
 A văzut că mă țin, eu apropo de limite, am zis, eu mă duc
 oricum.
 Vrei să vii? Mă-și bucura.
 Să vii, te pup, mă întorc acasă singur, dar vin.
 Dar eu mă duc.
 Următoarea întrebare a fost, vor fi și femei singure?
 Răspunsul meu a fost, da.
 Și a zis, hmmm.
 După care ultima carte a ei a fost, nu te duci nicăieri d
acă nu mă mai găsești.
 Am spus, la modul serios, că nu e despre tine, e despre
 mine.
 A venit și ea.
 E alta discuție, dar vă juri că așa a început.
 Așa a fost procesul inclusiv al meu.
 O să vă zic de ce e așa și e normal și e bine să fie așa,
 după ce termin tu.
 Am vrut doar să vezi câți oameni au o poveste similară.
 Și mă bucur să văd asta.
 Întrebarea mea era ce ne facem dacă celălalt totuși nu
 merge?
 Te bucuri.
 Că?
 Te bucuri că celălalt nu este la fel de interesat,
 deschis, orientați pre-creștere, rezultare personală ca t
ine,
 pentru că ăla este cu adevărat cursul rezultatului personal
ului vostru.
 Când adevăratul curs dezvoltoare personală, real cu rezult
ate,
 este cel în care ai un partner de cuplu diferit de tine.
 Ăla e cursul.
 Nu cursul la care te duci tu,
 ci acela la care te întorci tu.
 Ăla este cu adevărat testul, cursul și dovada că tu te dez
volți cu adevărat personal.
 Pam-pam!
 Sau nu?
 În momentul în care te întorci în relații de cuplu
 de la cursul dezvădarea personală,
 sau nu, doar ești într-o relație de cuplu în care
 totu-i bine, mă!
 Bă, totu-i, ești prost, te înțelegi din priviri.
 Fără scântei, fără diferențe, fără obiective diferite,
 fără limite diferite, fără nevoi diferite,
 suntem de acord la orice, de la educația copilului, la ce v
rei tu.
 te plictisești.
 Și ne plafonăm.
 Te plafonești și nu ești unde trebuie.
 Într-o relație reală de cuplu,
 creșterea și vindecarea
 apar din ritmuri nevoi și hărți mentale diferite.
 Cursul de dezvoltare personală al relației de cuplu
 constă în a
 menageria asta.
 Nu n-a căutat pe altcineva.
 Ironic.
 Dar asta nu înseamnă să ai să suferi la resfășit într-o
 relație toxică,
 că asta este o extremă, este o altă extremă.
 Sunt relații toxice, nu, atentie, nu la nivel de
 nevoi diferite, obiective diferite, nu,
 ci toxice.
 În sensul că efectiv orice-i face, orice-i spune,
 n-ai cu cine.
 și celălalt are crize de jelezie extremă,
 sau de emoțional extrem, sau de agresivitate,
 te duci dracului învârtindu-te.
 Aia este o extremă.
 Nu v-ați învăța minte modulul de practitioner, v-am spus, e
 mult gri.
 Nu e sau-sau, e fucking gri, mult.
 În realitate, relația de cuplu
 este cel mai bun curs
 de dezvoltare personală real din punct de vedere emoțional.
 Cel mai bun.
 Și mă refer la relații pe termen lung.
 Nu la 3 luni, 6.
 Nici măcar un an.
 Aia este un camparii pe o plajă.
 Un proseco la apus. Aia este.
 Aia nu e relația de cuplu.
 Ăla e marketing.
 Nu glumesc.
 De obicei primii 2 ani poate.
 Chiar 3 uneori în cazul, în ora care-ți mai înrocoși.
 E marketing.
 Ce-i după e relația de cuplu.
 de la 3 ani în sus, 4, 5, 7, 15, 25.
 Dar, atentie, cu atitudinea potrivită și cu convingerile
 potrivite
 și cu abilitățile de comunicare potrivite,
 relația de cuplu este cel mai bun curs de dezătoare
 personală ever.
 Ironic, cum vă spuneam la practitioner, eu nu cred în monog
amie pe viață.
 Și mă refer la monogamia emoțională și sexuală.
 Nu relațională.
 Sunt doar alte reguri, nu intrați în filme.
 nu cred în asta, calmați-vă.
 Dar din punct de vedere al monogamiei,
 obligatorii pe viață cu o singură persoană sexuală și emoț
ională,
 nu cred în asta.
 Dar ei nu cred eu.
 Paradoxul este că,
 convingerea mea personală,
 că de aia am vorbit jumătate despre asta,
 și fac tot ce pot,
 și în cursuri, și în discuții private,
 și în diverse contexte,
 cred în valoarea inestimabilă psihologică a unui cuplu
 pe termen lung.
 Eu cred doar în alte reguli.
 pentru că regulele actuale, ca să măcă unii, poate nu știți
, să vă întrebați ce are ăsta nebuniri,
 regulele actuale ne-au dus în 2024 la un divorț la 7 minute
 în România.
 Statistic nu eu o zic, căutați-o pe Google, da, tata, da,
 un divorț la 7 minute și vedeți ce linkuri găsiți.
 Nu am inventat-o eu, statistic-a zice.
 Ce înseamnă asta?
 Aproape 50, dacă nu peste 500 din cupluri care se căsătores
c în România, divorțează
 și nu vorbim de cei care rămân nefericiți în relații de cu
plu,
 pentru că sunt obligați sau le-ai frică să plece,
 că duce procentul mai sus de 50,
 duce la 60-70.
 Asta înseamnă că un procent covârșitor
 din relațiile de cuplu oficiale din România
 fac ceva greșit.
 Dacă procentul de nefericire și de despărțire atât de mare
 înseamnă că ceva e greșit în cum gândim noi despre relații.
 Are sens? De aici vine constanta mea provocare,
 e nevoie să schimbăm regulile, că ceva nu facem bine.
 La nivel de reguli psihologice, atât.
 În schimb, închid parenteză asta, cred cu tărie,
 ci sunt într-o relație de 14 ani cu Cristina și de 10 ani
 de căstorie,
 în ceea ce înseamnă valoarea emoțională și psihologică pe
 termen lung
 a unui relație de cuplu, cu aceeași persoană.
 Cred în asta, cu tot sufletul meu.
 doar cu atitudinea, cu convingerile, cu disponibilitatea si
 flexibilitatea de a ma provoca,
 diferite, fata de cuplul standard.
 Cuplul standard e ala care prea convingeri si principii si
 reguli de la societate, religie sau parinti.
 La aia ma refer cand zic cuplul standard.
 In realitate, asta ca sa mergem mai departe cu tema asta,
 Convingerea mea este că fiecare cuplu are nu dreptul, ci
 obligația
 să își descopere, să își comunice, să își negocieze, să își
 abdateze, că se schimbă constant
 propriile reguli valoroase pentru ei înșiși, nu pentru alț
ii.
 Ce funcționează pentru un alt cuplu care e super fericit nu
 va funcționa pentru tine.
 Asta e convingerea mea.
 Da, pot să modelez, convingere, atitudini,
 nu știu, resurse, strategii, pot să le modelez.
 Unii le-ți se vor potrivi, altele nu.
 Dar nu cred în reguile care, de toată societatea,
 o să funcționeze la fel.
 Unii sunt mai rebeli, alți sunt mai tradiționali,
 unii sunt mai conservatori, alți sunt mai libertini.
 De ce trebuie să fie standardul la fel?
 Ca la practicii, nu îți vin și vă rea aduc aminte,
 singurul lucru care mă interesează pe mine,
 vorbesc strict de mine acum,
 de la cuplul la bani, de la comunicare la social media și
 brand,
 ce vreți voi, singurul lucru care mă interesează este rez
ultatul.
 Dacă ție ție rezultatul, care mie nu-mi iese,
 deși joc după alte reguli, poate, cu alte principii și...
 Tu faci ceva, bine, eu nu. Asta e tot ce vreau să spun.
 Nu mă interesează altceva. Dacă văd un cuplu fericit cu
 alte reguli,
 Nu mă interesează regule lor. Mă interesează să zică ei să-
mi fericiți.
 Ajunc la voi.
 Că e asta acum, mai noua mă astăzi, acum ceva timp ce-ai
 drept.
 Dacă nu ești căsătorit, nu ești un cuplu adevărat, hai sikt
ir.
 Duceți-vă învărtindu-vă, le-am zis în cuvinte altfel.
 Dacă n-ai copii, nu ești o familie.
 Dacă nu-ți copiii tăi și sunt adoptați, nu ești o familie.
 Mă du-te și în modul...
 Sunt efectiv, pentru mine, extrem de rigide și extremiste.
 Dar asta e opinia mea.
 Sunt familii care sunt monoparentale, dintr-o singura feme
ie sau dintr-un singur barbat,
 din vari motive, care sunt foarte fericite, cu un copil sau
 cu mai multi.
 Sunt familii care nu sunt casatorite, si sunt foarte feric
ite si sanatoase la caput.
 Sunt familii care sunt la a doua casatorie sau la a treia
 si sunt foarte fericite si implinite,
 fara sa aiba rusina divorțului din perspectiva alta aberati
.
 La asta ma refer cand zic regul diferit.
 sunt reguli care pentru anumite cupluri
 funcționează excelent și îi face să fie împliniți
 pentru că și-au asumat să facă ceva diferit
 sau să gândească, sau să crească,
 sau să fie într-un fel, să trăiască într-un mod diferit
 și sunt cupluri care, dacă ar auzi regulile lor,
 acestea, o să zici, cum ești posibil așa ceva?
 Bă, ești fericit în cuplul tău? Nu, taci și-n plână.
 Că ironia este că cei care critică regulile altora
 sunt la rândul lor depresivi, nu nefericiți,
 în propria relație de cuplu.
 Și eu zic, ba, dar cum faci tu de ești așa, de critici alț
ii care sunt bine?
 Nu-ți apar un paradox?
 Ba, ajung la voi?
 Revin.
 Relația de cuplu, din punctul meu de vedere,
 este perfect normală să fie cu ritmuri diferite.
 Contează doar cum le comunicăm și le respectăm,
 că dacă apare, nu te duci.
 Că mi-e frică mie să te duci, că tu crești,
 că de obicei se întâmplă asta.
 Când sunt ritmuri diferite, dar apar limite, de genul nu te
 duci,
 și de la femeie și de la bărbați am auzit replica asta.
 Ce-ți caustă acolo? Ce-ți trebuie?
 Sau dacă vede că nu merge asta, apare replica de bani.
 Ce? Strici banii acolo? Noi avem bani de stricat pe gurul?
 Stai acasă, că avem rate.
 Și e greu de depășit asta, că e financiar argument, mulț
umesc.
 E un argument financiar.
 Dacă nu apar asta,
 și apare atâta tine, fă ce vrei, tu să fii bine, dacă ți-e
 servește,
 dacă te întorci mai bine de acolo și
 eu nu mă duc, dar sunt bine fără să mă duc și tu te duci și
 ești bine,
 deci sunt PS, asta e atâta tine sănătoasă,
 atunci nu ai o problemă.
 Dacă nu este așa, atunci provocare apare cum comunicăm,
 faptul că avem nevoi și obiective și direcții diferite,
 nu cum fac să îți schimb,
 ci cum fac să comunic.
 De la Gaspard știu asta, la Gaspard Gheorghe, știți pe Gasp
ard?
 De la Gaspard Gheorghe într-un interviu, cum am avut eu
 acum, cred că un an, sau ceva de gen, sau vara asta, vara
 trecută, în 2025,
 în timpul interviului, zicea ceva de genul,
 este profund greșit să ai aceleași așteptări de la partener
ul tău, să fii entuziazmat, pasionat și orientat în aceeași
 direcție ca tine.
 Și el zicea o chestie foarte interesant, acum un an sau doi
 nu mai știu ce-i drept,
 Spuneam-ne ce? Partenarea mea actuală, cu cine era atunci,
 nu știu, nu era despre asta,
 ce n-are nicio legătură cu psihologia.
 El e psiholog, doctor, psihoterapeut, de cubru, de...
 Știi ce? Partenarea mea actuală, în, cred că acum, 2 ani,
 ce n-are niciun fel de legătură cu psihologia.
 Bă, nimic, zero!
 Și era foarte bine. Și se comunica și...
 Ajunc la voi.
 Să-mi răspunzi?
 Da, mersi.
 Și o să rămână că ridicatul a fi eu, deci...
 Sunt foarte fascinat de tot ce se întâmplă în opsiologie de
 cuplu,
 că văd foarte multe
 ceea ce mă face să...
 m-a facut să accept un proiect foarte provocator pentru
 mine.
 Nu o să-l detaliiez, pe principiu, că v-am spus așa, că d
acă eu vă zic despre ce vorbesc,
 mă consum și îmi iau entuziasmul și nu mai fac,
 dar am acceptat un proiect foarte provocator pentru mine
 pentru luna, dacă țin minte bine,
 mai.
 Mai sau Iunie.
 Pe tema asta, pentru că văd constant din tot ce văd în jur
ul meu, de la politică, la...
 în special relații de cuplu,
 două elemente principale care ne dau satisfacția completă
 calitatea vieții sau haosul, anxietatea și durerea.
 Convingerile
 și emoțiile.
 Adică inteligența emoțională.
 Și ce cred eu despre viață, despre orice?
 Ce cred eu despre?
 Ironic îmi va da emoția.
 Ironic.
 Când se schimbă convingerea,
 și a avut ovezi sute, cred,
 de la Practitioner până acum,
 când vi se schimbă, voi vă schimbați,
 eu vă schimb,
 sau auziti pe cineva că zice ceva revelator,
 și vi se schimbă percepția, convingerea,
 asupra unei situații, vi se schimbă instant emoția, da sau
 nu?
 Când vi se schimbă emoția, vi se schimbă calitatea vieții.
 Tony Robbins zice foarte fain,
 calitatea vieții noastre,
 dată de calitatea stărilor emoționali pe care putem să le
 accesăm.
 Punct!
 Pot să ai milioane în cont
 și să fii depresiv, anxios și insomniac.
 Și cunosc cazuri.
 Sau pot să fii middle-aged,
 ce vrei tu, mijloc, să nu
 epatesc prin nimic, să nu fi super performant în nimic,
 să fii foarte sănătos,
 să dormi bine, să fii fericit,
 să n-ai nimic să-ți lipsească și să fii bine.
 Sau, în extremul acela, sărac Luciu,
 dar sănătos la căpuți fericit și un păcat cu viața pe care
 o duce.
 Și am cunoscut și oameni de genul ăsta.
 De la țara, cu credință în Dumnezeu, cu viața lor simplă,
 în păcați, suta la suta, fără să aibă paradoxul,
 fără să aibă anxietatea lui mai mult.
 Și au convingere de genul, cât am e suficient,
 nu-mi trebuie mai mult să fiu sănătos în bucur de ele.
 și au o calitate a vieții mai bună
 decât unii care sunt la
 șapte nivele din punderea social, peste ei,
 cu titluri, cu mașini,
 cu ce vrei tu.
 Și sunt insomnia,
 canțiol și depresiv.
 Diferența,
 convingerile și sterile
 emoționale pe care ăștia le accesează.
 Atât! Adică psihologia.
 Și pentru că eu doar asta văd, deci când vin
 oameni către mine cu provocări de cuplu,
 cu bani, cu provocari de domeni importante,
 primul lucru pe care il verifica este ce crede el despre.
 Care e softul? Nu cea patit, ci ce crede el in general.
 Cu cat mai rigid e o oma ola, fixist, cum vreti voi sa-i
 spuneti?
 La nivel de convingere si la nivel de emotii, adica doar
 palea sa se teaza,
 cu atat e viata mai grea pentru el.
 Indiferent de nivelul de inteligență.
 Bă, n-are legătura cu inteligența, asta e paradoxul meu.
 N-are nicio legătura cu inteligența.
 Are legătura doar cu ce cred eu despre.
 Ironia este că acești ce cred eu este un software, nu este
 un hardware, nu e o mână.
 E un cod, nu știu cum să mă explic.
 Formusețea acestei percepții este că poate fi influențată.
 Poate fi influențată din două surse,
 de un mentor, duhofnic, psiholog, psioterapeut, prieten,
 curs, ghid, coleg care zice ceva într-o moda nume
 și îmi schimbă un pic percepția asupra ce cred.
 Mă face să îmi re-evaluez, îmi crează contextul de fapt ca
 să se întâmplă,
 să îmi re-evaluez eu însumi convingerea.
 Asta e prima sursă, prima variantă.
 Și a doua variantă este eu însumi în lumea mea interioră,
 îmi fac introspectia și îmi evaluez cuvântul înainte.
 ca sa fac introspectia si ma evaluez convingerile.
 Ceea ce e mai rar.
 E si mai rar.
 Pentru ca presupune ca tu pentru cateva secunde sa te detas
hezi de minte.
 Si tot cu mintea sa ti-evaluiesc convingerile mintii.
 Sa numeste metacognitie in psihologie.
 Am invatat si eu ceva la masterloat de psihologie clinica,
 modul degeaba.
 Dar la modul foarte serios, asa se numeste metacognitie, g
anduri despre ganduri.
 Aia inseamna literalment.
 Oamenii cu adevărat libere, flexibili și care fac schimbări
 rapid în viața lor de la cuplul la bani,
 sunt oamenii care reușesc să-și re-evalueze convingerile
 rapid,
 nu o dată pe săptămână sau pe lună sau pe an
 la un curs sau la o șiință de terapie sau de coaching.
 Și cei care fac asta rapid, o arda iurea sau încep să văd
 un tipar.
 De unde vine tiparul ăsta?
 E o parcă semn cu mama.
 Dar mama de unde are? Da, nu stie.
 Ba, dar eu sunt obligat sa respect tiparul asta?
 Eu iubesc pe mama, da?
 Nu vreau sa respect neaparat tiparul asta.
 Si facand astfel de procese,
 poti sa ajungi, de exemplu,
 spoiler alert,
 sa iti dai seama ca tu respecti tiparea comportamentale
 si de cognitie, de gandire
 a familii tale
 sau familiei familiei tale
 fara sa fie avut, poate, acces la ei
 si pentru ca s-au mustenit,
 pe pilot automat, cu tot cu convingerele lor,
 dintr-o fidelitate greșită înțeleasă
 față de ei.
 Ce facem cu asta?
 Păi în momentul în care o evaluezi și o recunoști,
 primul om, la practicii nu vă spunem,
 primul lucru pe care o ai de făcut cu orice schimbare din
 viața ta,
 este să recunoști, să observi mai întâi ce vrei să schimbi.
 Nu să te luți, nu să te cerți.
 Nu să reproșezi, nu să-ți promiți.
 ci să-ți observi starea de fapt.
 Ce vreau eu să fac să schimb imediat, Gabriela?
 Ce vreau să fac diferit? Asta.
 Hai să observ câteva zile.
 Fără să schimb, fără să promit, fără să fac presiune,
 fără să jur, fără să mă lupt, fără să îmi reproșez.
 Doar observ.
 Și o să constați ca niște tipare de comportament
 în situații specifice, similare, mod evident,
 pe care le rulezi pe pilot automat.
 Asta e pilotul automat al minții de care tot vorbesc eu de
 niște ani de zile.
 Și asta, pilotul automat al minții de care vorbesc eu,
 este rutină emoțională și convingeri.
 Uneori, emoția, că de aia gândul de emoții e comportament,
 da?
 Gândul și mintea și corpul se influențează reciproc.
 Și ținți minte că m-am spus la practic, gânduri, emoții,
 comportament,
 gândul creează emoții, emoții e comportamentul,
 comportamentul poate să influențeze emoțiile.
 Dacă îmi îndrept spatele,
 încep să zâmbesc, simt diferit ceva,
 emoții le influențează gândurile. Cum?
 Păi dacă eu sunt o stare anxioasă, o să gândesc despre lume
 că este o zonă safe,
 și ce bine că m-am născut,
 nu, dacă sunt o stare anxioasă, o să gândesc nasoale.
 Și asta înseamnă gânduri și emoții, asta înseamnă gânduri
 le influențează emoții,
 emoții le influențează convingele, le influențează emoții,
 și de foarte multe ori, emoții noastre, o stare de rahat
 într-o zi, fără să mi-o explic,
 îmi dă numai gânduri nasoale.
 În condiție în care ieri eram mega entuziasmat că
 bine că a început anul și rup stilul, azi sunt depresiv.
 De ce? Emoții, rutina emoțională, râni care au ieșit la sup
rafață, la fileu,
 nu știi de unde vin,
 ancora emoțională. Aia nu.
 Dar esența, tot ceea ce încerc să spun,
 acestui proiect pe care l-am acceptat și care mă provoacă
 și mă entuziazmează,
 este și va fi în ceea ce vreau să fac,
 Convingerile și stările emoționale, dar în special conving
erile,
 sunt principalul motiv pentru care noi avem viața pe care o
 avem,
 din punct de vedere al calității vieții pe care o avem.
 Sunt și alte evident variabile și sunt și alte alti factori
 care ne înflențează calitatea vieții.
 Bagajul emoțional, educația, fără dubiu, abilitățile pe
 care am adus-o, mult, valorile, sigur,
 Însă esența din punctul meu de vedere este unghiul meu.
 Și nu numai, dar este cel la care sunt eu acum raliat,
 este că ceea ce credem noi,
 despre orice, de la Dumnezeu la cuplu,
 ne crează calitatea vieții pe care o avem.
 Ironia, știți care,
 că nici nu contează ce credem.
 Că putem să credem lucruri diferite față de alții despre ac
elași subiect,
 și să fim fericiți.
 Adică dacă luăm pe Dumnezeu, da?
 Unii cred în Dumnezeu, cel religios,
 alții cred în cel spiritual,
 alții cred în esență și grație divine
 fără să îi dea un nume de Dumnezeu,
 alții nu cred nimic, alții nu au zero convingeri.
 Toți aștia pot să fie fericiți.
 Aresens? Adică nu e doar dacă. Nu. Eu am cunoscut toate făr
uri.
 Cădinișoși, abotnici, eu am fost aproape acolo, la un punct
 în trecutul meu, v-am spus, am crescut religios,
 străbunicul meu a fost religios, a fost preot. Eu când ține
am post negru, și post negru, în copilăria mea,
 nu mâncam nici miere de albine.
 În capul meu e de la animale.
 Așa era atunci, vă juru, eu de acolo vin.
 Când țineam poz negru în vremurile din...
 nu știu, eram în clasa 9, 10, 11, cred că mai devreme, 12,
 14 ani,
 nu beam nici apă, că așa e poz negru.
 Vă juru.
 Și n-am o problemă cu asta acum, de acolo vin.
 Adică ce înceaz să spun eu când vorbesc pe religie și con
vingeri religioase,
 Nu vorbesc din pozitia de ateu.
 Că n-am avut vreodată...
 Nu, nu, eu am avut și au fost de-alea
 nu habotnici, dar nici departe.
 Și mă întorc.
 Am cunoscut oameni habotnici, am cunoscut oameni religioși
 ușor,
 am cunoscut oameni propovăduitori,
 scoteau pe gură orice la fiecare secundă Dumnezeu
 și Slavă și Hristos și nu scăpai de ei.
 Vă iau să te evanghezeze.
 Acolo am eu o problemă acum.
 Deci eu nu am nimic cu niciun fel de convingere,
 că nimă nu e în orice fel direcție de la Dumnezeu la cuplu.
 Doar nu mă evangheriza pe mine.
 Nu începe să îmi povestești ceva ce nu te întreb.
 Și dacă spun că nu vreau să îți mulțumesc, dar nu sunt
 interesat, nu insista.
 Pă orice subiect.
 Atunci mi se ridică miere țepii.
 Și am cunoscut oameni a tei.
 Bă, toți din toate categorile, unii foarte fericiți,
 altei deprimați.
 Și religioși deprimați, ironic.
 Și a tei fericiți.
 Cum trecum?
 Pentru că nu convingerea,
 nu software-ul ăla specific
 dă calitatea vieții,
 ci, atenție,
 combinația lor.
 Adică ce alte convingeri
 în afară de asta
 am eu
 care să dau un cumul
 și să mă influențez atât de tare.
 Pentru că dacă eu sunt extremist în religie,
 extremist în cublu, extremist în... când zic extremist mă
 refer rigid.
 Rigid la muncă, rigid în comunicare, rigid în toate direcț
ile,
 nu o convingere îmi schimbă calitatea vieții, ci atitudinea
 mea, rigidă.
 Are sens.
 Și de asta, din punctul meu de vedere,
 abilitatea...
 Aș fi vrut să zic supremă, dar nu este,
 dar e una din cele mai importante abilitate pe care noi put
em să le antrenăm în viața asta,
 când vorbim de adevărata dezvătoare personală,
 este ceea în care ne punem sub evaluare singuri,
 sau acceptăm să ni se pună, dacă e un context potrivit
 pentru asta,
 terapie sau curs sau coaching sau duhovnic,
 convingile sub lupă.
 Când noi acceptăm să-mi se pună un flashlight, o lanternă,
 bă, de unde crezi tu cințea top asta? De unde știi că e ad
evărat?
 E posibil să te înșeli.
 E posibil să credă alții altceva și să aibă rezultate, deci
 asta să nu fie soluția ca și convingere.
 Ai putea să rând la convingerea asta pentru câteva momente
 fără să-ți fie fracă că-i pot să-i buză o pierzi?
 Ăsta-i tipar de linguistic slate of mouth, să numește.
 Asta facem weekendul ăsta.
 Ăsta-i tiparul mindfuck.
 N-ai orice răspunzi, e bine.
 Dar dacă n-ai disponibilitatea să auzi întrebarea sau să te
 duci în direcția asta,
 vei avea viața în funcție de convingere pe care le-ai.
 Bă, și noi avem convingeri despre tot.
 Aici vine problema.
 Aici e problema.
 De aceea sunt eu fascinat de domeniul ăsta.
 Bă, n-ai cum să n-ai convingeri.
 Dacă n-ai convingeri, te-ai iluminar.
 Nu știu cum să exclui.
 Deci, lipsa de convingeri e starea de non-minte
 pe care eu personal din propria mea experiență,
 fără să fie atinsă a asta,
 deși unii știu că mă considerați,
 dar nu...
 N-am ajuns acolo.
 Eu o atribui
 nivelului de iluminare
 în care ești non-minte.
 Numai ai software-ul mental,
 este oprit, nu că nu există.
 este oprit, e tăcere.
 În aia nu există convingeri, putem fi de acord.
 De aia am spus că nu e suprema habilitate.
 Nu.
 În ori minte e doar liniște, prezență și conștiință, nu șt
iu cum să-i explic.
 M-am jucat cu exerciții în sensul ăsta,
 e valoroasă pentru mine direcția asta, o documentez, mă duc
, am fost în tabere pentru asta.
 Nu am avut timp, nu mi-a permis viața și alegerile mele
 să fac asta atât de extensiv pe cât ne-ar fi plăcut.
 Încă. E la listă.
 E pe listă, sau continue.
 Însă,
 asta a venit și spun, nu avem cum să nu avem convingeri.
 Mi se pare fantastică chestia asta.
 Bă, n-avem cum. Avem convingeri și credem ceva despre orice
.
 Diferența și problema este că ceea ce credem
 ne dă o stare de certitudine
 ne plinește nouă nevoia noastră universală de a avea
 control,
 că de aia e certitudine,
 și întotdeauna este nevoie, mulțumesc, universală, psih
ologică, inconstientă,
 de asta avem nevoie să nise, promită, garanteze, reconfirme
 lucruri
 în relații vorbesc,
 pentru că vine din nevoia noastră de a ști că din seara ave
m un să dormim,
 De a ști că din seara avem căldură, că sunt minus 15 de
 grade de afară,
 că avem un să facem un duș,
 că avem nevoie... e uman!
 Problema este că, odată, satisfacute nevoile de bază,
 am un să dorm, am ce să mănânc, am siguranță, am predidibil
itate,
 pe minim câteva luni de zile de stabilitate.
 Nevoia de certitudine continuă, se transformă din nevoie de
 bază în sabotor.
 Adică începem să credem chestii
 sau să distorționăm realitatea
 ca să credem lucruri care ne confirmă din nou certitudini.
 În loc să-mi spune, bă, eu am nevoie de certitudini
 de această convincere acum,
 am eu nevoie să știu că ăsta nu va părăsi nicioată?
 Și tendința e să-i spui, da.
 Da, dar cel da vine din copil.
 Din copilul care are nevoie ca părintele să nu îl părăsască
 nicioată,
 ceea ce e logic.
 doar că tu ai 35 de ani.
 Sau 29 sau 44. Ai înțeles un debat?
 Nu mai e.
 Aia trebuie dusă și verificată.
 De unde vine anxietatea mea de separare?
 Că așa se numește.
 Convingerile noastre, despre orice,
 de la un punct încolo care depășez nevoile de bază, din nou
, ca să fie clar,
 devin combustibil pentru autosabotare, adica crede-mi prost
ii, pe românește,
 și sunt cele care ne dau calitatea vieți.
 Eu în momentul în care am început să-mi schimb convingerele
 fără să vreau,
 deci fără să apăs pe buton, prin experiență, prin exerciții
 experiențiale,
 prin confruntare cu frica, prin expunere,
 și am început să-mi schimbe încet prin cursuri de studare
 personală reale, nu vrăjeli,
 am început să-mi schimb convingere și să constat că eu cred
 lucruri diferite.
 Ghiște, când eu am dat seama că eu cred lucruri diferite,
 am realizat că viața mea e și mai bună.
 Raportat la atunci când credeam altfel.
 Pă cum dracu?
 De ce? Imediat.
 Pentru că atunci când credem lucruri diferite,
 față de ce credeam anterior,
 sau față de alți oameni,
 comportamentul nostru se schimbă în funcție de ceea ce cred
em.
 Noi ne comportăm în mod literalmente în funcție de ceea ce
 credem.
 Și vă aduc aminte, formula de la practitioner, în funcție
 de cum ne comportăm obținem rezultate.
 Băi, atât de fucking simplu.
 Problema, și mergem spre întrebări, este că noi nu înțele
gem cât de mare putere avem să ne influențăm noi înși necon
vingerile noastre.
 și neconvingerile noastre, adică să le punem sub lupă,
 să le introspectăm, să le zicem,
 ba, asta sau asta?
 Sau de unde am eu convingerea asta?
 Și dacă nu putem, e ok,
 dar măcar să ai convingerea că este valoros
 să te duci la altcineva să facă asta pentru tine.
 Psiholog, psihoterapeut, coach, duhovnic sunt, cred asta,
 eu nu sunt religios din nou,
 dar cunosc oameni de religie deosebit de valorosi.
 N-am convingerile lor,
 dar le văd abilitățile, caracterul și personalitatea că
 sunt foarte frumoase și valoroase.
 Păi nu mă interesează ce crede el la nivel de lige.
 Păi mă interesează caracterul omului, personalitatea lui,
 frumusețea lui sfatească.
 Nu ce crede că e ortodox sau e catolic.
 I don't care.
 Și de aia recomand oameni religioși.
 Eu mă duc în măastiri. Rar, dar mă duc cu drag.
 Mă simt bine, în unele, mă simt foarte bine.
 Dar nu mă duc pentru viața, pioșenia și...
 mă duc pentru mine în raport cu convingerile mele,
 cu emoțiile mele și cu lumea mea interioră
 și cu conexiunea mea personală și intimă
 cu cum îi zicem noi Dumnezeu.
 Nu cu ce zice Popa sau Călugăru sau Daniel.
 I don't care.
 Și așa trebuie să fie pentru toți.
 Din punctul meu de gând, credința sub orice fel de formă,
 vorbesc fără acum de credința în Dumnezeu,
 ar trebui să fie una intimă, nu publică
 și nici de evangelizare.
 Dacă eu cred ceva, trebuie să cred și tu,
 ca să mă simt eu bine că am ales bine.
 Bă, au fost cruciadele înainte, nu știu cum să explic, și n
-au reușit.
 Când ți-au chilărit toți ca să fie mai mulți care cred ac
elași lucru.
 Că cruciadele astea au fost...
 Cruciadele literalmente astea au fost.
 Impunerea cu forța sau moartea unei convingeri.
 Dar revenim, nu vreau să fac despre asta.
 De aia recomand dhuhovnici. Sunt unii fantastici, deosebiti
, de intelepți, indiferent de dogma.
 Ca vine din catolicizm, ca vine din ortodoxizm, ca vine din
... ca e vreu, ca e rabin, ca nu ma intereseaza.
 Am avut discutii superbe, intelepte, mature, emotional, val
oroase pentru mine cu un preot recent acum 3 ani,
 cu un preot greco-catolic,
 i-o zbotezat ortodox.
 Crezi că mi-a pasat?
 Zero!
 Nimic!
 Și un preot greco-catolic care face
 super fapte,
 super fapte,
 are pe lângă biserica lui foarte mulți copii
 luați de la casa de copii,
 adoptați de el,
 cu defecte și malformații.
 Și el îi crește singur,
 pentru că ei, din câte știu, nu au voie să căstrească.
 Nu știu dacă mai e încă valabil.
 Și el face asta singur.
 Și primește sprijin și primește.
 Mă interesează, văi, că cred că eu catolic, ce credeți?
 La asta mă refer că îmi vine vorba de convingere.
 Versus, cei care au convingerea, o singură cale, o singură
...
 mă dute în mord.
 Acolo am o problemă eu, persoana.
 Eu de aia recomand
 și încurajez și religia
 Cât timp ai filtru curățat ca să iei ce-i frumos și valoros
.
 Că sunt foarte multe lucruri înțelepti acolo.
 Revin.
 Dacă nu ai puterea să-ți evalueze tu convingerile constant,
 delegă, du-te la un coach.
 Nu merge cu coach-ul, du-te la un terapeut.
 Drăunduhovnic.
 Dar înțelegi ce înseamnă înțelegi?
 Să nu spună ce să faci,
 ci să spună întrebări ca tu să îți dai seama ce să faci.
 Nu să-ți spună ce să faci.
 E valabil pentru toată lumea.
 Revin. Era cineva o întrebare înainte de Gabriela?
 Buna, Gabriela.
 Bună, Mândru. Ai lipsi și tu?
 Ai absență? Da.
 Vreau să vă salut pe toți. Nu știu ce voiam să spun.
 Pățești des?
 Da. În ultimul timp, da.
 Da.
 Și m-am regăsit cumva și în ce a spus Ioana.
 Cet vreau să transmit nu a rost acum.
 Aveam o mie de chestii în cap, fiecare dată când a fost o
 intervenție,
 și la fiecare chestie pe care ai spus-o,
 tu aș fi avut câte o poveste care să completezi.
 Pentru care aș putea să fac cursul cu tine.
 Ideea este că...
 Și vrei și factură, probabil.
 Nu, era chestia de voluntariat.
 Eu sunt specializată pe voluntariat.
 Fac asta de 28 de ani.
 Bun, mi-am notat aici o chestie foarte interesanta.
 Ceea ce vreau să spun să fie cuprinzător este faptul că mie
 NLP-ul mi-a schimbat viața complet.
 Tu ți-ai schimbat viața cu NLP-ul.
 Da, eu mi-am schimbat viața cu NLP-ul.
 Nu, alesem, că sunt oameni care au făcut același curs, cu
 același concepte, cu același semizeu și nu ți-au schimbat
 viața.
 Hai să spun un lucru.
 Deci tu ți-ai schimbat viața cu NLP-ul.
 Am înțeles atât de multe lucruri pentru că eu am făcut
 foarte multe pregătirii înainte, dar toate erau psihot.
 Nu pupu, dar psihot.
 Ideea este că eu consider că acest neurolinguistic
 programming este o chestie extrem de aplicată pe capacitate
a de înțelegere naturală, firească, a lucrurilor.
 Nu e vreo știință, nu e vreo chestie. Am făcut repetiția
 asta în mașină cu Mirela, care a dormit la mine și a seară
 am povestit niște chestii și astăzi de dimineață vorbeam cu
 prieten de-al meu care mă întreabă,
 zice, ce faci, unde te duci? La ENLP, ce e aia? Și o jumăt
ate de ora de la, adică o oră jumate de la Pitești până la B
ucurești, ea îmi spuște ce înseamnă ENLP-ul.
 Prietenului.
 Prieten? Da.
 Dar va Mirela-i.
 Nu, nu, nu, nu. Ea era cu mine în mașină.
 Și tu vorbeai cu asta la telefon.
 M-a urmărat cu ăsta la telefon.
 Da, politicos.
 Da, nu-ți dați seama.
 Bun.
 A spus... Pe mine mă...
 Cum să zic? Mă urmaresc umbrele...
 Și pe tine.
 ...de data trecută. Și pe mine, da.
 Dar știi ce am sesizat?
 Nu, dar o să aflu.
 Și vă spun cu sinceritate tuturor, cu a ta de schidere.
 Poți să vorbesc atât de ușor despre asta acum.
 Eu, care sunt o persoană, care am 59 de ani,
 e născută în 66, cu 104 ani, când...
 Nu știu cum să stai cu matematică, dar...
 104 ani cu 66 de ani funcționează.
 Dar așa îmi place mie să spun.
 Stai că mă dezbracă acum, că m-am încalzit.
 Nu mai nu de tot, atât de tot.
 Nu, nu, nu. Da, datorită umbrelor aștia s-o și fac.
 Un textual nepotrivit de rest, n-am problemă.
 Ideea este în felul următor.
 Am reușit să înțeleg ce nu acceptam la mine
 și consideram, vai, nu să face, nu să așa.
 Și, de fapt, era o umbră.
 Aseară, cu Mirela, am fost capabilă să-i povestesc
 despre o relație de a mea, de acum mulți ani de zile
 sau ceva ani de zile, da?
 Pe care am ținut-o cumva ascunsă.
 Și am să fiu onestă și deschisă, o relație cu un interlop.
 Da? Așa cum mă vedeți, mare, șmec, era o mare doamnă,
 E ducată, frumos.
 Și ăla s-a blocat când m-a văzut la el acas. M-ați înțeles?
 Deci a zis, mă-n cățea, ce-i cu tine aici?
 Că noi, eu nu am nicio legătură cu tine, tu nicio legătură
 cu mine.
 Ce legătură are cu ce vorbim noi?
 M-am dus acolo că eu aveam niște curiosități ale mele.
 Ce legătură are cu ce vorbim noi?
 Era o chestie de umbră.
 Și n-am vorbit despre asta ani de zile, considerându-mă,
 mamă, ce mizerabilă,
 o chestie care eu nu pot să-l împărtășesc.
 Deci nu vă închipuiți cât de bine mi-a făcut chestia asta,
 când am recunoscut-o, pentru că m-am gândit,
 asta se întâmplă cu mulți ani în urmă,
 acum, după faza asta cu Umbra,
 cred că mi-am adus aminte de câteva ori de această chestie
 și am reușit să împăr...
 Deci, nu aveți ideea cât de bine mă simt.
 Și cât de...
 Sunt ok în fața mea că mi-am dat voie să încerc
 și să revin în momentul în care am revenit și să-mi dau se
ama
 că așa cum am fost educată să trăiesc, îmi place să trăiesc
.
 Mai înțeles? Deci, o chestie de umbră.
 După care, ideea de iertare, pe care a spus-o Ioana,
 ea la 30 de ani a învățat să se ierte și s-a gândit că s-ar
 putea să iubească.
 Eu am 59 și fac asta, dar cu vreo patru ani am început așa.
 Eu i-am zis că a furat startul, dar nu mă cred.
 Și eu la fel.
 Și de asta spun, sunt atâtea lucruri.
 Într-o poveste de o seară, am luat-o pe mama și pe mătușa
 mea,
 mătușa mea fiind sora tatălui meu.
 Deci nu vreți să știi câte povești am auzit despre copilă
ria tatălui meu și copilăria mamei mele.
 și am realizat în seara aia
 că acea capacitate redusă de a iarta nu e a mea.
 Bingo, bravo!
 Am realizat...
 Și vine cu standarde de la altcineva...
 M-am văzut pe mine, am văzut-o pe mama și mă uitam la ea
 și m-am văzut pe mine așa cum mie nu-mi place să mă văd.
 Și sunt foarte mulți oameni în jurul meu care îmi spun, bă,
 ești așa, ești...
 Așa am văzut eu pe mama.
 Mi-am dat seama că povestind câte traume are care nu au leg
ătură cu mine.
 Pentru că tatal meu nu a fost ridicat de poliție.
 Dar e responsabilitatea ta să vezi din ce măsură te afecte
ază până când și cum faci să le dezactivezi,
 deși nu sunt ale tale.
 Nu sunt ale mele, dar mi-am dat seama că m-au patronat, m-
au însoțit.
 Da.
 Da, asa e, v-am spus, măuștenii.
 O foarte mare parte din timp.
 De atate am și întrebat la un moment dat ce facem cu ele.
 Pentru că eu am convins.
 Neobservi și lucrezi pe ele, terapeutic.
 Da, dar știi cum sunt? În momentul în care le-am realizat,
 realmente încep să se descompuna pur și simplu.
 Unii oameni slăbesc la propriu, fără să facă regim sau
 sport,
 în urma unui proces real de terapie, fără atenție să fie
 asta scopul.
 Unii oameni slăbesc și se însănătoșesc fizic în timpul unui
 proces terapeutic,
 adevărat, în timp, deci nu de o ședință, ci de 3-5 luni,
 pentru că literalmente dau jos de pe ei ce nu-i al lor,
 convingeri frici și râni. Și este reală.
 Da. Simți că se descompun. Eu am avut probleme cu mijlocul
 cu spatele, lombar și așa.
 Nu mă mai doare mijlocul de o jumătate de ani.
 Și m-am gândit, zic, pă, dar de ce? Îmi schimb mă doare umă
rul, mă dor umerii,
 pentru că mai am încă acea rigiditate pe care... pentru că
 asta e conformul lui Zara Martel.
 Fac și pilates.
 Bravă, știu.
 De asta îți spun. Sunt chestii care...
 Îți mulțumesc.
 Apreciz foarte mult.
 E 12 minute, alată, și ar vrea să rămân pauza.
 Mă mulțumesc, Gabriela, apreciz mult de tot.
 Da, încurajați-o, păi, Gabriela.
 Mereță, mi-a fost dor de ea.
 E ora 12.
 Revenim, ne vedem la 12 și în sfer vă aștept.
 Pauză plăcută!
