SOURCE: /mnt/d/GoogleDrive/Cercetasi/carti-camp-jocuri/totul_despre_orientare.pdf
CONVERTED: 2025-01-11
==================================================


--- PAGE 1 ---
“DINTR-O CĂLĂTORIE ÎNVEŢI MAI MULT DECÂT ÎN ZECE BIBLIOTECI”
Nicolae Iorga
I. Despre Orientare
Orientarea este sportul civilizaţiei moderne în sensul că oferă omului tot ce îi lipseşte mai mult şi
anume mişcarea în aer liber. De aceea a ajuns să cunoască o dezvoltare accentuată cu precădere în
ţările nordice (Finlanda, Norvegia, Suedia) ţări cu un nivel de trai foarte ridicat, în care există un
adevărat cult pentru sport şi în principal pentru mişcarea în aer liber.
Orientarea este un sport care combină atât fizic şi un element mental.
Orientaristul se defineşte ca sportivul care are fizicul şi pregătirea unui atlet unui atlet combinată cu
mintea ascuţită a unui şahist. Un mare avantaj al orientării este că între cele două extreme, atletul şi
şahistul, permite o compensare reciprocă infinită a calităţilor fizice şi a celor intelectuale. Drept consecinţă
orientarea poate fi practicată cu succes de oricine şi oricâţi indiferent de sex şi vârstă, indiferent de
înclinaţiile sau aptitudinile de bază. Cei care ajung să parcurgă odată un traseu de orientare cu siguranţă vor
dori să reediteze emoţiile şi satisfacţiile încercate.
Orientarea creează calităţi utile individului şi societăţii. Valoarea orientării nu se rezumă numai la
ceea ce ea oferă ca mişcare sportivă ci şi la ceea ce ea creează.
Confruntarea în cadrul şi lupta cu natura însăşi conduce la dezvoltarea armonioasă şi călirea
organismului. Se obţine rezistenţă mărită la efort, refacerea capacităţii de muncă şi îmbunătăţirea stării
psihice.
Evoluarea în teren necunoscut, izolarea chiar şi de adversari aduce cu sine stăpânirea de sine,
curajul, voinţa şi încrederea în forţele proprii. Lipsa spectatorilor şi a controlului extern dezvoltă caracterul
şi comportamentul de „fair-play”.
Numeroasele probleme pe care le întâmpină un practicant al orientării pas cu pas în parcurgerea
traseului şi care permit o gamă largă de soluţii, dezvoltă mobilitatea gândirii, spiritul inventiv şi
creativitatea. Totodată prin practicarea orientării se câştigă abilitatea de combatere, puterea şi
promptitudinea în luarea deciziilor.

--- PAGE 2 ---
Ideea de bază în orientare este de a parcurge un traseu de la început până la sfârşit cu atingerea
unui număr de puncte de control marcate în teren, într-o ordine prestabilită, cu ajutorul unei hărţi şi
eventual a busolei.
Depistarea punctelor de control se face obligatoriu în ordinea indicată dar pe o rută liber aleasă de
către fiecare participant, de la post la post. În scopul de a alege ruta cea mai bună posibilă între fiecare
posturi de control, sportivul analizează caracteristicile terenului, la final câştigător fiind desemnat cel care
a parcurs traseul trecând prin toate punctele de control şi a realizat cel mai bun timp.
Ce este unic la orientare este că sportivul trebuie să urmărească rutele de deplasare prin citirea hărţii
şi să ia decizii rapide în timp ce rulează la viteză mare.
Datorită costurilor scăzute pe care le implică practicarea acestui sport, atât din punct de vedere al
echipamentului necesar cât şi al bazelor sportive necesare. Orientarea este un sport potrivit pentru ambele
sexe şi de toate vârstele..
Ce este orientarea ?
Orientarea a început prin a fi practicată în armată şi însemna traversarea unui teritoriu
necunoscut cu ajutorul hărţii şi a busolei . "Anul de naştere" al orientării este considerat 1897,
anul în care a fost organizat primul concurs public de orientare în Norvegia.
Orientarea ca şi sport s-a dezvoltat în ţările nordice la începutul secolului trecut. Federaţia
Internaţională de Orientare (IOF) a fost înfiinţată în 1961 la congresul din Danemarca. Cei 10
membrii fondatori sunt: Bulgaria, Cehoslovacia, Danemarca, Elveţia, Finlanda, Germania Democrată,
Germania Federală, Norvegia, Suedia şi Ungaria.
IOF este oficial recunoscută de către Comitetul Internaţional Olimpic(IOC) în anul 1977.
În anul 1990 se înfiinţează Federaţia Română de Orientare (FRO) şi prin afilierea sa
România devine membru cu drepturi depline al IOF.
Disciplinele orientării sunt:
1. Orientare în Alergare, este sportul ce constă în parcurgerea în alergare, într-un teren
necunoscut a unui traseu materializat printr-o succesiune de posturi de control. Orientaristul alege
rutele (nemarcate) între posturile de control cu ajutorul hărţii şi a busolei şi parcurge traseul într-
un timp cât mai scurt, atingând toate posturile în ordinea dată.
Harta conţine informaţii detaliate asupra terenului (relieful, planimetria, vegetaţia, vizibilitatea,
etc). Ca să aibă succes în orientare, sportivul trebuie să interpreteze perfect harta şi în timp ce

--- PAGE 3 ---
aleargă să ia decizii în permanenţă în alegerea rutei celei mai bune. Orientaristul aleargă pe teren
accidentat, peste dealuri şi văi, în păduri, poieni şi mărăcini , indiferent de vreme (ploaie, vânt şi
soare).
2. Orientare pe Schiuri, unde abilităţile de orientare şi îndemânarea de a schia sunt
elemente decisive. Pentru orientarea în terenul de concurs şi alegerea rutei, concurentul utilizează
harta şi busola iar deplasarea se efectuează pe schiuri de fond.
3. Orientare Mountain Bike, este practicarea orientării de entuziaştii Mountain Bike.
Alegerea rutelor, memorarea hărţii şi abilitatea de a se descurca cu bicicleta pe pante abrupte este o
cerinţă obligatorie. Pentru competiţiile de Orientare pe schi şi mountain bike se folosesc în principal
urmele amenajate, drumurile şi potecile, alegerea şi parcurgerea rutei optime fiind decisivă în
stabilirea câştigătorilor.
4. Orientare pentru persoane cu handicap, este axată pe citirea hărţii în mijlocul naturii.
Viteza de deplasare nu face parte din competiţie. Concurentul trebuie să identifice dintre posturile de
control amplasate în teren pe cele desenate pe hartă. Această identificare se face în timp limitat şi de
la anumită distanţă şi nu necesită nici o dexteritate fizică, acordând şanse egale tuturor participanţilor.

--- PAGE 4 ---
În funcţie de distanţele traseelor de parcurs de către sportive, competiţiile de Orientare sunt :
de Sprint, de Medie şi Lungă Distanţă, de Semimaraton.
De asemenea, sunt populare şi concursurile de Noapte, de Echipe şi de Ştafetă. Dificultatea
tehnică şi fizică a traseelor variază în funţie de vârsta şi sexul sportivilor. De la 10 până la 90 ani
generaţii întregi practică sportul pădurilor.
Evenimente
Anual sau bianual calendarul competiţional include o serie de competiţii de anvergură
Campionate Mondiale de Juniori, Seniori şi Veterani. IOF organizează anual şi o Cupă Mondială la Seniori
şi peste 100 de etape, în întreaga lume, în care se acordă puncte pentru clasamentul mondial.(WRE- world
ranking event)
Deasemenea au loc periodic Campionate Regionale în cinci din cele şase regiuni IOF: Europa, Asia
America de Nord, America de Sud şi Oceania.
Orientarea face parte de asemenea dintre sporturile care tind să devină sporturi olimpice şi
cuprinse în Jocurile Mondiale care se desfăşoară la fiecare 4 ani.
FISU(Federaţia Internaţională a Sportului Universitar) organizează Campionatul Mondial
Universitar la fiecare doi ani iar CISM(Consiliul Internaţional Sportiv Militar) organizează anual
Campionatul Mondial Militar de Orientare.
Începuturile orientării în România
După război organizaţiile muncitoreşti forţează acţiuni de petrecerea timpului liber în cadru
organizat (controlat). Cluburile turistice din Arad, aveau peste 2.500 de membrii activi, excursiile cu
specific recreativ fiind săptămânale. Profitând de această oportunitate, având experienţă turistică şi un cerc
mare de prieteni doritori de a evada din necazurile cotidiene, care nu trebuiau convinşi să se încalţe în
bocanci şi să vină în munţi pentru menţinerea sănătăţii lor, am propus organizarea unui EXERCIŢIU DE
TEREN cu hartă şi busolă.
Idea a fost materializată cu ajutorul SINDICATULUI FUNCŢIONARILORI PARTICULARI şi a
SOCIETĂŢII DE GIMNASTICĂ DIN ARAD, organizând în 26 OCTOMBRIE 1947 primul concurs.
Evenimentul a fost pregătit minuţios, cu mult timp înainte, fiind necesară măsurarea traseelor,
pregătirea oficialilor, instruirea viitorilor concurenţi, şi conceperea primului regulament, în plus a fost
concepută şi o insignă a concursului, pentru a imortaliza începuturile sportului cu busola şi harta.

--- PAGE 5 ---
Au participat 14 echipe de câte trei persoane, reprezentând 4 asociaţii locale, câştigătoare a fost
echipa de la EMKE (Asociaţia Culturală Maghiară din Transilvania) Bauer Andrei şi soţia.
În anul 1948, în 30- 31 octombrie, s-a organizat şi al treilea concurs din Munţii Zărandului, de
această dată de către ASOCIAŢIA „TURISMUL POPULAR” ARAD, când pentru prima oară s-a folosit
termenul de „CONCURS DE ORIENTARE TURISTIC”.
II. HARTA DE ORIENTARE
Harta este cel mai important element în orientare deoarece ea reprezintă transpunerea fidelă
în plan a terenului utilizând semnele convenţionale general valabile la nivel internaţional stabilite de
către Federaţia Internaţională de Orientare.
Datorită acestora şi a modului de interpretare a terenului harta de orientare conţine informaţii
foarte detaliate asupra terenului (relieful, planimetria, vegetaţia, vizibilitatea, etc).
Astfel harta informează participantul de toate detaliile şi situaţiile pe care le poate întâlni sportivul
în deplasarea lui într-un teren necunoscut. Pentru a permite o acţionare independentă, scutită de hazard,
harta trebuie să redea fidel imaginea terenului real.
SEMNELE CONVENŢIONALE UTILIZATE PENTRU HĂRŢILE DE ORIENTARE
1. ELEMENTE DE PLANIMETRIE.

--- PAGE 6 ---
Semnele convenţionale folosite pentru redarea elementelor de planimetrie au rolul de a reprezenta
cât mai fidel reţelele de drumuri (asfaltate, poteci, etc.), diversele linii conducătoare (garduri, linii electrice,
ziduri de piatră, etc.) şi orice alte elemente de planimetrie făcute de mâna omului(clădiri, turnuri, iesle,etc.)
Mai jos este exemplificată transpunerea pe hartă a elementelor de planimetrie conform semnelor
convenţionale internaţionale specifice fiecărui element în parte.
Pentru fiecare exemplu avem în ordine: Fotografia postului, Fragmentul de hartă corespunzător şi
Descrierea postului şi explicaţiile necesare.
Bifurcatie drumuri
forestiere.
Postul se afla in
bifurcatia drumurilor.
Bifurcatie poteca din
defrisare.
Postul se afla in
bifurcatie.
Borna silvica in
extremitatea de Sud-Vest
a unei defrisari.
Postul se afla la piciorul
bornei.

--- PAGE 7 ---
Gard simplu, ce poate
fi trecut, in mijlocul unei
poieni.
Postul se afla la
extremitatea de Vest a
gardului.
Casa, 8/3 metri, in
marginea unei poieni
mari.
Postul de afla in coltul
de Sud-Est exterior, al
casei.
Gard la marginea
unui canal cu apa,
traversat de o punte.
Postul se afla la coltul
de Sud-Vest exterior, al
gardului.
. Gard dublu de
netrecut, la marginea
unui drum de carute,
carosabil.
Postul se afla in coltul de
Nord-Est, exterior al
gardului.

--- PAGE 8 ---
Sopron, masa
acoperita, 7/3 metri.
Postul se afla in coltul
de Sud-Est, exterior al
sopronului.
Drum forestier, cot.
Postul de afla in cotul
drumului.
Poteca principala cu
mica rapa de pamant pe
o latura.
Postul se afla in cotul
potecii.
Iesle, situata la Est de
alta iesle.
Postul se afla la piciorul
ieslei de la Est.

--- PAGE 9 ---
Intersectie defrisare cu
un sant sec.
Postul se afla in
intersectie.
Intersectie defrisare cu
vale apa.
Postul se afla in
intersectie.
Intersectie defrisare cu
drum forestier.
Postul se afla in
intersectie.
Ruina de la o fosta
sonda, in poiana.
Postul se afla in coltul de
Nord-Est al ruinei.

--- PAGE 10 ---
2. ELEMENTE DE HIDROGRAFIE.
Semnele convenţionale folosite pentru redarea elementelor de hidrografie au rolul de a reprezenta
cât mai fidel cursurile de apă (de netrecut, temporare, etc.), lacurile, bălţile şi mlaştinile (de trecut şi de
detrecut) şi orice alte elemente de hidrografie naturale sau făcute de mâna omului care pot fi regăsite în
teren(izvoare, gropi cu apă, puţuri/fântâni, etc.)
Mai jos este exemplificată transpunerea pe hartă a elementelor de hidrografie conform semnelor
convenţionale internaţionale specifice fiecărui element în parte. Pentru fiecare exemplu avem în ordine:
Fotografia postului, Fragmentul de hartă corespunzător şi Descrierea postului şi explicaţiile necesare.
Lac si balta descoperite.
Postul se afla la capatul de Nord
(exterior), al baltii.
Confluenta a doua vai cu apa
intermitenta.
Postul se afla in confluenta vailor.

--- PAGE 11 ---
Rau cu apa permanent.
Postul se afla in cotul raului.
Fir de vale cu apa intermitenta.
Postul se afla intr-un cot al vaii.
Fântână.
Postul se afla la piciorul reperului,
fântână.
Groapa cu apa.
Postul se afla pe marginea de sus a
gropii.

--- PAGE 12 ---
Poiana depresionara, mlastinoasa.
Postul este situat pe marginea de
Nord-Est a poienii.
Punte peste un canal cu apa
permanenta.
Postul se afla la piciorul puntii.
Lac mare, de netrecut.
Postul se afla pe marginea de Nord-
Vest a lacului.
Mlastina care poate fi traversată.
Postul se afla la capatul de Sud-
Vest (exterior), al mlastinii
descoperite.

--- PAGE 13 ---
Curs de apă permanent.
Postul se afla pe malul râului la
baza unei rupturi de teren de
netrecut.
Valea Seaca. Intersectie dintre
vale cu apa si poteca principala.
Postul se afla in intersectie.
Balta, mlastina este
descoperita. Postul se afla pe
marginea de Sud a malstinii.

--- PAGE 14 ---
3. ELEMENTE DE VEGETAŢIE.
Semnele convenţionale folosite pentru redarea elementelor de vegetaţie au rolul de a reprezenta în
mod uniform tipurile de vegetaţie care pot fi întâlnite în teren. Sunt întâlnite semne care redau tipurile de
vegetaţie în funcţie de gradul de alergabilitate permise (zone descoperite şi semidescoperite, zone de desiş,
zone cu vegetaţie crescută la sol, etc.), semne care reprezintă zonele cu culturi (vie, livadă, teren cultivat) şi
orice alte elemente de vegetaţie naturale (copac izolat, buturugă, tufiş)
Mai jos este exemplificată transpunerea pe hartă a elementelor de vegetaţie conform semnelor
convenţionale internaţionale specifice fiecărui element în parte. Pentru fiecare exemplu avem în ordine:
Fotografia postului, Fragmentul de hartă corespunzător şi Descrierea postului şi explicaţiile necesare.

--- PAGE 15 ---
Limită de pădure cu poiană
Postul se afla la colţul sudic
al pădurii.
Poiana mare.
Postul se afla in coltul Nord-
Est, interior.
Arie acoperita cu vegetatie
foarte deasa.
Postul se afla in coltul ei
Nord-Est, exterior.
Poiana mica cu vegetatie
crescuta la sol.
Postul se afla in capatul de
Vest al poienii, interior.

--- PAGE 16 ---
Copac secular, izolat,pe
Valea Doftanetului. Postul
se afla la piciorul reperului.
4.SEMNE CONVENŢIONALE PENTRU STÂNCI.
Aceste semnele convenţionale sunt folosite pentru reprezentarea oricăror zone şi elemente de
stâncă/piatră care pot fi regăsite în teren(pereţi, stânci, gropi în stâncă, etc.)
Mai jos este exemplificată transpunerea pe hartă a elementelor de stâncă/piatră conform semnelor
convenţionale internaţionale specifice fiecărui element în parte. Pentru fiecare exemplu avem în ordine:
Fotografia postului, Fragmentul de hartă corespunzător şi Descrierea postului şi explicaţiile necesare.

--- PAGE 17 ---
Cariera de piatra. Perete
stancos foarte inalt,
imposibil de trecut.
Postul de control se afla la
baza peretelui.
Perete stancos de netrecut la
Nord si perete stancos mic
la Sud.
Postul de control se afla
între cele doua repere.
Stanca foarte mare,
reprezentata prin proectia
bazei sale la nivelul solului.
Postul de control se afla la
piciorul Sud-Estic al stancii.
Doua stanci foarte mari si
intre ele un bolovan.
Postul de control se afla la
piciorul Sud-Vestic, al
stancii mari de la Est.

--- PAGE 18 ---
Câmp de stânci.
Postul de control, se afla in
coltul de Sud, exterior al
campului de stanci.
Mamelon stâncos.
Postul de control se afla sus
pe mamelon.
Bolovan mare, de peste 2
metri in diametru.
Postul de control se afla la
piciorul reperului.
Bolovan mic, in diametru de
minim 1 metru.
Postul de control se afla la
piciorul reperului.

--- PAGE 19 ---
B. ÎNŢELEGEREA ŞI FOLOSIREA CURBELOR DE
NIVEL IN ORIENTARE.
1. CURBELE DE NIVEL.
Reprezinta modalitatea cea mai obisnuita, prin care se reda relieful si configuratia terenului
(nivelmentul) pe hartile ce se folosesc in concursurile de orientare sportiva. Desenarea lor pe harta,
reprezinta o problema desosebita pentru cartograful unei harti de orientare si chiar dupa ani buni de
experienta, nu poti spune intotdeauna ca ai reprezentat 100% corect relieful unei zone de teren framantate.
In acelasi timp si pentru un sportiv orientarist, in special incepator, citirea si interpretarea acestor
curbe de nivel de pe o harta de orientare, este de multe ori o problema dificila, care necesita cateodata luni
chiar ani de experienta.
Curba de nivel. este o linie imaginara, de culoare maron (sepia), care uneste punctele de pe teren
care au aceasi inaltime. Intervalul dintre 2 curbe de nivel (echidistanta), este in mod standard de 5 metri.
Fiecare a 5-a curba de nivel, este desenata mai groasa, este asa zisa curba de nivel principala. Acest lucru
ajuta la mai rapida stabilre a diferentei de inaltime intre diferitele forme ale suprafetei terenului. Atunci
cand curbele de nivel coincid cu o arie de teren cu foarte multe detalii, ele pot fi inlocuite numai acolo cu
curbe de nivel de grosime normala (mai subtiri).
Curba de nivel intermediara (sau secundara), este o curba de nivel de grosime normala, desenata
nu printr-o linie continua, ci printr-o linie intrerupta(- - - - -), de cupoare sepia. Se foloseste numai acolo
unde reprezentarea unui teren cu multe forme de relief apropiate nu este posibila doar prin curbele de nivel
normale. Se admite doar o curba de nivel secundara, intre doua curbe de nivel normale.
Liniuta de panta (slope line in engleza), poate fi desenata perpendicular pe marginea de jos a unei
curbe de nivel, prin care desenam o adancitura in teren, o dolina sau o depresiune. Aceasta liniuta de panta,
ajuta la o mai buna clarificare a directiei pantei.

--- PAGE 20 ---
Întelegerea rapida si corecta a curbelor de nivel de pe o harta de orientare, este o artă la sportivul cu
experienta. Odata ce sportivul incepator poate recunoaste pe harta si pe teren mameloane, depresiuni,
creste, vai, adancituri, curmaturi (sei) si in acelasi timp poate sa isi da seama pe harta unde este mai sus si
unde este mai jos, se poate trece la invatarea mersului si orientarii pe un teren valurit, folosind reperele de
nivelement de pe teren, precedate de o interpretare corecta a curbelor de nivel de pe harta.

--- PAGE 21 ---
Primele lectii teoretice de explicarea curbelor de nivel, vor folosi metodele clasice de intelegerea a ceea
ce sunt aceste linii imaginare: metoda felierii unui cartof in diverse planuri orizontale, forme de relief
realizate din nisip ud si trasarea pe ele a curbelor de nivel, la fel si metoda scufundarii in apa a unui obiect
rotunjit. Intr-o etapa urmatoare sportivului i se arata mai multe desene in 3D care reprezinta diverse forme
de relief si alaturat harta cu curbele de nivel care corespunde formei de relief.
Iată mai jos cateva exemple cu principalele forme de relief intalnite in practica orientarii pe un teren
cu nivelment. În prima coloană este prezentată imaginea reliefului în spaţiu iar în coloana a doua este
reprezentat relieful transpus în plan, aşa cum apare pe hărţile de orientare.
1. 2. 1. 2.
Şa largă intre doua
mameloane. Fir de vale
Postul de control in sea.
Creasta si adancitura.
Coama (creasta) de munte.
Postul de control in
Postul de control într-o şa.
adancitura.
Mameloane si depresiune. Versant cu trepte de relief. Versant cu trepte de relief.
Mameloane si depresiune.
Postul de control sus pe un Postul de control la piciorul Postul de control la piciorul
Postul de control sus pe un
mamelon. unei stanci. unei stanci.
mamelon.
Intr-o metodă mai avansată a procesului de invatare si intelegere a nivelmentului desenat prin
curbe de nivel, se vor folosi harti doar cu curbele de nivel (extrase doar ale culorii sepia) pe care se vor
amplasa posturi de control. Mai intai teoretic sportivul este pus sa isi aleaga si sa deseneze o ruta pe curba
de nivel intre posturi, dupa care posturile se amplaseaza pe teren si sportivul trebuie sa le gaseasca. Rutele
folosite intre posturi vor fi cu predilectie cele care implica cel mai mic procentaj de urcus si cea mai putina
pierdere de nivel, asa zisul "mers pe nivel".

--- PAGE 22 ---
In desenele 1 si 2 este ilustrat "slalomul pe nivel". De la postul 1 la postul 2, sportivul pleaca mai
intai spre Est pe curba de nivel si apoi face un adevarat slalom printr-o prima şa largă, apoi trece prin altă şa
intre cele două mameloane mai mici si ajunge in final la postul 2 care este intr-o adâncitură.
2. ELEMENTE PLANIMETRICE DE TEREN
Pe lângă curbele de nivel care reflectă formele de relief ale terenului, cu aceeaşi culoare maro(sepia)
sunt reprezentate şi elementele de planimetrie specifice formelor de teren care sunt frecvent întâlnite pe
toate hărţile de orientare. Principalele elemente de teren sunt prezentate şi descrise în tabelul de mai jos.
Ruptura sau treapta de
pamant ( rapa din pamant). Movila, este un mamelon mic,
Este o denivelare abrupta a ce nu poate fi desenat la scara
terenului, care se poate distinge prin curbele de nivel (de obicei
clar de ceace este in jurul ei. Se au un diametru sub 5
poate trece sau cobori peste ea. metri). Inaltime minima a unei
Se foloseste si la desenarea movile, 1 metru fata de baza
rambleurilor sau debleurilor de terenului din jur. Culoare sepia.
drumuri sau cale ferata.
Mameloanele, forme
Mameloanele mici, ovoidale,
convexe ale terenului, se
la fel ca movilele nu pot fi
reprezinta din curbe de nivel,
desenate la scara prin curbe de
inchise circular. Mameloanele
nivel (deobicei au o lungime sub
mici, sau plate sub echidistanta
12 metri si o latime sub 5 metri).
de 5 metri, se deseneaza din
Inaltime minima 1 metru.
curbe de nivel secundare.
Culoare sepia.
Culoarea sepia.
Depresiunile (dolinele),
forme concave ale terenului, se
reprezinta prin curbe de nivel, Groapa mare. Diametrul
inchise circular. Depresiunile minim 2 metri, adancimea
putin adanci, sub echidistanta minim 1 metru. Culoare sepia.
de 5 metri, se deseneaza din Deobicei reprezinta forme
curbe de nivel secundare. In artificiale de teren, sapate de om.
interiorul lor se deseneaza
liniutele de panta.

--- PAGE 23 ---
Ravena, sant de eroziune.
Este prea mica pentru a fi Groapa mica sau o mica
desenata cu semnul rupturii de depresiune naturala in teren, care
pamant. Adancime minima de nu poate fi desenata la scara prin
1 metru. Capatul liniei este curbe de nivel. Diametru minim
ascutit. Grosimea liniei, 1metru si adancime minima 0,5
reflecta dimensiunea ravenei. metri. Culoare sepia.
Culoare sepia.
Teren framantat. O suprafata
Valcelul sec, sau şanţul sec. de teren cu foarte multe gropi
Adancime minima 0,5 metri, sau movile. Densitatea lor, nu
adancime maxima 1 metru. permite desenarea separata a
Culoare sepia. fiecarui reper, la scara. Culoare
sepia.
Forma mica, speciala de
Val de pamant. Un val
teren. In Romania se foloseste
liniar de pamant, ce poate fi
f.des pentru vizuinile de
trecut. Inaltime minima 0,5
animale. Definitia semnului
metri. Culoare sepia.
trebuie data in legenda hartii.
C. SCARA HĂRŢII. MĂSURAREA DISTANŢELOR
PE HARTĂ SI PE TEREN.
Prin scara hărţii se înţelege raportul care există între lungimea unei linii de pe hartă şi lungimea
corespunzătoare din teren. Astfel, scara unei hărți ne arată de câte ori suprafața terestră reprezentată pe
hartă a fost micşorată. De exemplu o scară de 1:100.000 înseamnă că harta este de 100.000 de ori mai mică
decât suprafaţa terestră reprezentată. şi se interpretează astfel; 1 cm pe hartă echivalent 100.000 cm,
respectiv 1km în teren.

--- PAGE 24 ---
Scara hărţii este trecută în mod obligatoriu pe fiecare hartă.
Cunoasterea de catre utilizatorul hartii (fie el sportiv sau arbitru) a scarii la care este desenata harta,
este esentiala pentru o navigare corecta pe teren folosind harta respectiva. Hartile care au fost si sunt
folosite in sportul orientarii (cu diversele lui forme: in alergare, pe schiuri sau pe MTB), au o mare varietate
de scari, cele mai des folosite fiind 1:15.000, 1:10.000 si 1:5.000. Scarile 1:25.000 ( scara hartilor
topografice militare, folosite in primii ani ai orientarii turistice), alaturi de scara de 1:4.000 (folosita uneori
la concursurile de sprint), sunt mai rar folosite.
În imaginile de mai sus este prezentat acelaşi fragment dintr-o harta, cu foarte multe detalii de
nivelment, desenata la trei scari diferite, 1:15.000, 1:10.000 si mai jos la scara 1:5.000. Se observă gradul
de usurinta in citirea hartii in functie de scara hartii si densitatea reperelor de pe harta de orientare.
In general cartograful si arbitrul trasator al concursului sunt cei care decid scara la care va fi
desenata harta folosita in concurs. Daca scara 1:25.000 este practic abandonata (folosita doar pentru unele
raiduri de orientare sau orientare pe schi), scara 1:20.000 este inca des folosita pentru orientarea pe schiuri

--- PAGE 25 ---
si MTBO (orientarea pe bicicleta MTB), acolo unde densitatea reperelor de pe harta este mai scazuta si
tipul de concurs necesita o suprafata mai mare de teren.
Scara 1:15.000, care in urma cu 10 ani se dorea a fi folosita exclusiv in competitiile de orientare,
este acum rezervata pentru tipurile de concursuri distanta lunga si semimaraton, in special pentru
categoriile de varsta mai tinere si adulte care nu au inca probleme cu vederea.
Scara de 1:10.000, este in prezent cel mai des folosita la toate tipurile de concursuri de orientare in
alergare, ea permitand tuturor categoriilor de varsta o citire usoara si rapida a hartii, inclusiv o orientare de
finete in atingerea posturilor de control.
Scara 1:5.000, este rezervata concursurilor de orientare de tip sprint si distanta scurta. Deasemenea
este bine sa fie folosita la inceputul procesului de invatare a orientarii de catre copii si juniori.
IMPORTANTA MASURARII DISTANTELOR IN PROCESUL DE NAVIGARE CORECTA CU HARTA
SI BUSOLA.
In cele 2 desene de harti alaturate incercam sa exemplificam importanta masurarii unei distante pe
teren. In primul exemplu intre postul 1 si postul 2, sportivul are de trecut peste 3 confluente. Daca prima
care este prea aproape de postul 1 nu pune probleme, in schimb daca nu apreciaza si masoara corect
distanta de pe teren sportivul se poate opri sa caute postul 2 cu o confluenta inainte.
Daca pe terenul cu diferente de nivel, framantarea reliefului te poate ajuta, in schimb in padurile de
ses masurarea precisa a unei distante este foarte importanta. In exemplul 2, orientarea de finete si atacul
postului (groapa), necesita masurarea distantei dintre borna si postul de control, pentru a nu te opri gresit in
luminisurile anterioare celui in care este postul de control.
MASURAREA DISTANTELOR PE HARTA SI PE TEREN. In procesul de masurarea unei
distante intre 2 puncte de pe harta in functie de scara hartii, se foloseste o rigla obisnuita sau cel mai des
marginile gradate ale busolelor de tip Sport. Aceste busole au pe 3 din laturile lor gradatii care transforma
direct distanta dintre 2 puncte de pe harta (masurata in cm. si mm.) in metrii de pe teren, in functie de scara
(uzual 1:15.000 si 1:10.000). In privinta masurarii unei distante de pe teren, lucrurile stau un pic diferit in
functie de cel care foloseste harta. In procesul de cartografiere a unei harti, topograful sau arbitrul trasator
pot folosi mijloace diferite de la rulete, sfori etalonate, roti de masurat distanta, pana la instrumente cu laser
de o precizie extrema. Dupa ani de experienta un arbitru cartograf al unei harti de orientare, foloseste
deseori masurarea distantei cu pasul.
Masurarea distantelor cu pasul. Numaratoarea pasilor dubli, este cea mai potrivita cale pentru a
masura distanta parcursa pe teren. Numaratoarea dublilor pasi facuti pe o anumita sectiune din teren si
transformarea lor in metri parcursi, este folosita deseori pentru cautarea posturilor de control, pentru
orientarea de finete in atacul final al postului de control. Inca din prima parte a procesului de invatare,

--- PAGE 26 ---
sportivul trebuie invatat sa masoare distantele de pe teren folosind numararea dublilor pasi. Inainte de
aceasta trebuie facuta pentru fiecare in parte etalonarea pasului sau. Se masoara o distanta precisa de 100
metri si sportivul este pus sa o parcurga la pas sau in alergare moderata, numarand in acelasi timp dublii
pasi facuti pe distanta respectiva. La un sportiv de talie medie in general etalonarea da o medie de 60 dubli
pasi la 100 metri in mersul normal si de 40 dubli pasi in alergare moderata. Bineinteles ca aceste cifre
variaza de la sportiv la sportiv; se recomanda sa isi pastreze pasii egali, sa nu alerge prea repede si sa nu
mearga in spatele altcuiva (ceea ce il face sa isi piarda ritmul).
Desi pare la inceput plictisitor, trebuie insistat de catre instructor ca la toate antrenamentele
sportivul sa foloseasca masurarea distantelor pe harta si compararea lor cu cele reale de pe teren.
Deasemenea in timpul concursurilor sportivul trebuie indemnat sa foloseasca in mod curent masurarea
distantelor, mai ales in orientarea de finete si gasirea postului de control pornind de la un punct de atac.
Aceasta practica duce in timp de ani de zile la formarea unui simt al distantei si o apreciere aproximativa a
distantelor parcurse, fara a mai fi nevoie de numaratoarea dublilor pasi efectuati. In procesul de invatare al
sportivilor avansati, trebuie insistat si pe diferentele care exista in etalonarea pasilor pe teren plat sau pe
teren in panta (urcus sau coborare), in functie de unghiul de inclinare a pantei.
III. BUSOLA
FOLOSIREA BUSOLELOR PENTRU SPORTUL ORIENTARII.
Busola, este un instrument pentru gasirea directiei de un nepretuit ajutor in procesul de orientare si
navigare. Folosirea busolei, permite sportivului orientarist sa mentina in permanenta harta orientata, sa
aleaga intre mai multe rute si directii de parcurs si sa le urmeze repede, mentinand in permanenta contactul
cu harta de concurs.
Principalele părţi componente ale busolei de orientare sunt:
(cid:0) placa de baza dreptunghiulara, transparenta si alungita ce are incrustate pe ea celelalte piese ale
busolei;
(cid:0) cadranul divizat mobil care se roteste o data cu cutia cu lichid. Aceasta are pe partea inferioara mai
multe linii paralele intre ele, pe numele lor linii directoare
(cid:0) sageata directoare o gasim pe cutia cu lichid in dreptul diviziunii 0 sau Nord, N

--- PAGE 27 ---
(cid:0) acul magnetic are varful nordic colorat (rosu sau negru), si prezinta o portiune fluorescenta
(cid:0) lupa pentru marirea diferitelor elemente de pe harta
Hartile folosite in concursurile de orientare, au trasate pe ele liniile de Nord magnetic. Astfel busola
este folosita de sportiv doar pentru orientarea hartii de concurs si pentru luarea unei directii (viza) precise.
Exista nenumarate tipuri si forme de busole ce se pot folosi in orientare.
Cea mai simpla, sub forma unei capsule rotunde cu un ac magnetic in interiorul ei, se poate fixa pe
harta de concurs si serveste la simpla ei orientare dupa nordul magnetic.
Busola germana tip Bezard de provenienta militara, folosita intensiv in anii de inceput ai
orientarii, serveste acum doar pentru cartografierea hartilor, fiind greoi de manipulat in alergare.
Orientaristii din Scandinavia, au introdus busolele tip Sport in care acul magnetic este introdus
intr-o capsula cu ulei, ceace ii confera o mai mare stabilitate in cursul miscarilor mainii provocare de
alergare. Cele mai cunoscute busole de acest tip sunt fabricate de Silva (Suedia), Recta (Elvetia) si
Suunto(Finlanda).
In ultimii 15 ani sau raspandit busolele pentru deget, o forma mai simpla a busolelor de tip Sport,
datorita hartilor din ce in ce mai complete si care nu mai necesita luarea unor vize precise.
Busola de tip sport, SILVA.
Busola capsula.
Busola pentru deget. Busola Bezard.
A. FOLOSIREA BUSOLEI PENTRU ORIENTAREA CORECTA A HARTII.
Acul magnetic al busolei indica intotdeauna Nordul Magnetic. Oriunde te-ai afla, oricum te-ai roti
sau intoarce, acul magnetic (in general 1/2 lui rosie) indica Nordul. Acest fapt permite o orientare corecta a
hartii de concurs, prin alinierea liniilor de pe harta care indica Nordul, cu linia Nord-Sud de pe busola
folosita.
Iata care sunt etapele folosite in procesul de invatare a orientarii hartii cu diferite tipuri de busole.
1. Impatureste harta de concurs, suficient cat sa vezi bine sectiunea de parcurs si tine harta astfel ca
sa ai inaintea ta directia rutei de parcurs.
2. Pentru busolele mici tip capsule atasate de harta (desenul 1), aceasta se tine cu 2 maini cu unul
din police pus pe harta in locul unde ne aflam .
3. Pentru busolele de deget (police), se plaseaza coltul marginii din fata a busolei in punctul de pe
harta a locatiei tale (desenul 2).
4. La busolele de tip Sport (desenul 3), se plaseaza latura busolei de-alungul rutei pe care vrei sa o
parcurgi.

--- PAGE 28 ---
5. Cu harta in mana si busola fixata pe harta in fata ta, incepi sa te rotesti pe loc pana ce acul
magnetic al busolei devine paralel cu liniile Nord-Sud de pe harta (atentie capatul de Nord al acului
magnetic sa fie intr-adevar spre Nordul magnetic). In acest moment sportivul este cu fata inspre directia pe
care doreste sa o urmeze. Busola de tip Sport se tine deobicei in mana opusa celei care tine harta de
concurs. De mare importanta este ca busola sa fie tinuta orizontal, pentru ca acul magnetic sa se miste liber.
Harta si busola se tin la un nivel mediu al corpului, iar pentru linistirea miscarilor acului magnetic se pot
face scurte opriri.
6. Dupa ce am ajuns la punctul dorit de pe teren, continuam sa citim harta si sa fixam cu varful
policelui punctul de pe harta in care ne aflam la momentul respectiv. Cand poteca sau linia conducatoare isi
schimba directia, mutam varful policelui in punctul unde dorim sa ajungem.
7. Rotim harta astfel incat sa fim tot timpul cu fata pe directia spre noul punct de atins si orientam
corect harta in asa fel incat acul magnetic al busolei sa fie paralel cu liniile Nord-Sud ale hartii de concurs,
iar capatul rosu de Nord al acului magnetic sa indice sigur Nordul magnetic.
DESENUL 2 DESENUL 3
DESENUL 1
Busola tip capsula.
Busola de deget. Busola de tip Sport.
B. FOLOSIREA BUSOLEI PENTRU LUAREA UNEI DIRECTII PE HARTA.
Luarea unei anumite directii pe o harta intre 2 puncte si mentinerea ei corecta in mersul pe teren,
este cel mai important mijloc de navigare precisa cu harta si busola pe un teren acoperit sau descoperit.
Dupa orientarea corecta a unei harti cu ajutorul busolei, urmatorul pas care urmeaza este obtinerea unei
directii precise intre 2 puncte sau dealungul unei anumite rute de urmat. In practica orientarii sportive acest
lucru se face cel mai bine cu busolele de tip Sport (Silva, Recta, Suunto) sau cu busolele de deget.

--- PAGE 29 ---
Inainte de a invata sportivul practic
cum sa obtina o directie corect pe o harta
folosind busola, el trebuie sa cunoasca o
minima notiune teoretica despre azimut.
Unghiul dintre linia Sud-Nord si linia care
uneste punctul in care ne aflam cu harta si
busola si punctul la care dorim sa ajungem,
se numeste AZIMUT. In practica curenta el
mai este denumit UNGHI DE MARS, se
masoara in grad, iar deplasarea intre aceste
doua puncte folosind busola se mai numeste
" mersul pe unghi de mars".
Tot in practica curenta se foloseste cel
mai des pentru acest tip de deplasare pe o
anumita directie luata foarte precis cu
busola "mersul pe viza". In afara
sportivilor care alerga cu busola si harta,
aceasta masuratoare a unghiului de mars (a
azimutului) este folosita cel mai frecvent in
procesul de cartografiere precisa a unei
harti topografice sau de orientare.
Atat pentru sportiv cat si pentru
cartograf, este foarte importanta
cunoasterea modului de gradare a busolei
folosite, cel mai des in 360 de grade, mult
mai rar la anumite busole vechi in 400 de
grade.
OBTINEREA UNEI DIRECTII DE MERS CU AJUTORUL BUSOLEI DE TIP SPORT.
Cel mai precis unghi de mars intre doua puncte se obtine in cartografie cu ajutorul busolelor tip
Bezard si a celor moderne derivate din ea. In practica orientarii sportive pentru obtinerea unei directii
suficient de precisa pentru o navigare corecta cu harta pe teren, se folosesc busolele de tip Sport (Silva,
Recta, Suunto).
Iata cum se procedeaza cu o busola de tip Sport. Se aplica busola (a carei placa de baza este
transparenta) peste harta, cu una dintre cele doua margini lungi (indiferent care cea din dreapta sau din
stanga) dealungul liniei care uneste cele doua puncte intre care dorim sa ne deplasam. Poate sa fie linia
rosie care uneste cercurile a 2 posturi de control (vezi foto 1 linia dintre posturile 3 si 4), poate fi o poteca
sau defrisare dealungul careia dorim sa mergem, sau poate sa fie pur si simplu o linie imaginara dintre
punctul unde suntem in acel moment si punctul la care dorim sa ajungem.
In etapa urmatoare (vezi foto 2), cu busola tinuta aplicata bine pe harta, ca sa nu se miste, ne rotim
pana cand liniile de pe busola, care reprezinta axa Nord-Sud, se suprapun peste liniile de Nord ale hartii
peste care este tinuta busola. Foarte mare atentie ca Nordul acului magnetic sa fie indreptat spre
Nordul hartii folosite. Au fost nenumarate cazuri in care Nordul acului magnetic a fost orientat spre Sudul
hartii si sportivul a plecat din postul de control cu 180 de grade invers fata de directia care trebuia sa o
urmeze.

--- PAGE 30 ---
FOTO 3
Dupa ce am obtinut astfel unghiul de mars (viza) directiei dorite, ridicam busola de pe harta si cu
harta intr-o mana si busola tip Sport in cealalta mana (vezi foto 3), incepem sa ne deplasam pe directia
respectiva spre punctul dorit , avand grija tot timpul ca Nordul acului magnetic sa fie in dreptul punctului
de Nord (360 grade sau 0 grade) indicat pe cercul gradat de pe marginea capsulei rotunde a busolei. Mare
atentie ca la ridicarea busolei de pe harta, sa nu rotim din greseala capsula busolei, ceace va duce la
folosirea unui unghi de mars gresit.
Deasemenea foarte frecvent in cursul deplasarii pe teren pe directia dorita, se pot produce mici

--- PAGE 31 ---
deplasari ale capsulei busolei, ceea ce duce iarasi la greseli de unghi de mars. Toate aceste mici greseli, la
care se adauga inevitabile miscari ale acului magnetic in cursul alergarii, insumate duc la devieri importante
la capatul vizei. O deviere de numai 1 grad la capatul unei vize de peste 500 metri duce la o eroare de
aproape 50 de metri la capatul vizei. Se recomanda sportivilor incepatori si chiar celor mai avansati, ca pe
distante mai mari sa se faca mici opriri pentru refacerea masurarii unghiului de mars de pe harta si pentru
oprirea din miscare a acului magnetic si luarea unei directii precise. O buna tehnica este acea ca dupa
fiecare mica oprire sau chiar de la plecarea pe directie, sa se tinteasca la capatul vizei intr-un obiect de pe
teren, deplasarea pana la acel obiect si apoi o noua scurta oprire cu reverificarea orientarii acului magnetic
spre Nordul busolei folosite.
Folosirea busolei pentru deget (police), in luarea unei directii de mers. Este mult mai putin precisa
decat cu busolele de tip Sport, dar este foarte des folosita de catre sportivii cu experienta, deoarece elimina
timpul mai lung necesar obtinerii unghiului de mars de pe harta. In plus, hartile moderne cu nenumarate
detalii reprezentand aproape tot ce exista pe teren, nu mai fac necesara navigarea folosind vize precise pe
distante foarte lungi.
Folosirea busolei pentru deget (police). Se aplica busola peste
suprafata hartii cu marginea lunga din dreapta a busolei, dealungul
liniei care uneste cele 2 puncte intre care dorim sa ne deplasam.
Poate sa fie linia rosie dintre cercurile a 2 posturi de control, o
poteca sau defrisare pe care dorim sa ne deplasam sau pur si simplu
o directie de mers spre un reper de pe harta.
Marginea din fata a busolei priveste spre punctul in care dorim
sa ne deplasam astfel incat varful policelui sa fie aproape de punctul
la care dorim sa ajungem, nu in punctul de pe harta in care suntem
in acel moment. Harta si busola aplicata peste harta se tin cu aceasi
mana, dupa care ne rotim impreuna cu harta din mana, pana cand
Nordul acului magnetic se indreapta spre Nordul hartii de sub
busola.
Urmeaza deplasarea pe teren cu busola si harta in mana, linia
reala sau imaginara care uneste cele 2 puncte intre care ne
deplasam, fiind acum orientata exact pe directia de mers. Atentie ca
si la busolele tip Sport, sa nu indreptam acul magnetic al busolei
spre Sudul hartii, sau sa nu miscam busola de pe harta din pozitia
care indica directia corecta de urmat.
IV. TEHNICI SI TACTICI DE NAVIGARE CU
HARTA SI BUSOLA.
A. METODE DE NAVIGARE ÎN TEREN

--- PAGE 32 ---
Odata ce sportivul incepator a invatat ce inseamna o harta de orientare, el trebuie sa invete cum se
foloseste practic o astfel de harta. Inainte sa incerce sa mearga de la un punct la altul de pe teren folosind
harta de orientare care reprezinta terenul din fata lui, sportivul trebuie sa isi faca un plan de actiune. In
cadrul acestui plan de actiune privind mersul ("navigarea") dintre doua puncte de pe harta, liniile
conducatoare ale hartii joaca un rol principal si pot fi folosite independent de lucrul cu busola.
In final sportivul deja avansat, trebuie invatat sa nu fie eclectic, folosind aceasi tehnica de navigare
cu harta si busola pe orice forma de teren. Este si greu ca pe un teren cu nivelment framantat sa mergi
numai in linie dreapta pe viza sau sa mergi numai pe curba de teren. In realitate orice sportiv se adapteaza
la felul terenului si foloseste mai multe tehnici si tactici de navigare, combinate intre ele. Nu trebuie
neglijata nici echidistanta hartii si scara hartii, iar sportivul trebuie invatat ca anumite forme de relief si
repere mici de pe teren, nu pot fi reprezentate pe harta la o echidistanta prea mare a curbelor de nivel.
Atunci cand luam startul intr-o cursa de orientare, trebuie sa ne facem planul cum ajungem de la
start la primul punct (post), sau pentru o sectiune dintre doua posturi, cum ajungem de la un post la
urmatorul. In primul rand trebuie orientata harta si vazut care dintre elementele hartii corespund cu reperele
de pe teren. In cadrul planului care urmeaza a fi facut de ajungere la primul post de control, sportivul
incepator este bine sa fie invatat sa foloseasca pentru navigare liniile conducatoare de pe harta, care unesc
cele doua puncte intre care doreste sa mearga. Numai dupa o stapanire temeinica a acestei forme de
navigare pe linii conducatoare, sportivul incepator poate trece la etapa mersului pe viza (unghi de mars)
dintre 2 puncte.
Ca linii conducatoare ale unei harti se pot
folosi: drumurile, potecile, defrisarile, marginile
padurii, marginile poienilor, gardurile, firele de
apa si alte limite distincte de vegetatie. Toate
aceste linii conducatoare sunt usor de urmarit si ne
pot conduce de la un punct la altul. Pentru a urma
corect aceste linii conducatoare, harta trebuie bine
orientata de la inceput si mentinuta orientata tot
timpul mersului pe teren. Un sportiv cu experienta
poate face acest lucru si fara busola (doar
comparand directia liniilor de pe harta cu directia
aceleiasi linii de pe teren), dar pentru sportivii
incepatori este bine ca la inceput sa controleze des
cu busola directia liniilor conducatoare pe care le
urmeaza.Mai bine sa pierdem putin timp cu
aceasta verificare a directiei, decat sa urmam o
linie conducatoare gresita cu consecinte nefaste
asupra timpului pierdut cu orientarea.
In exemplul alaturat, se poate face o
comparatie intre ruta directa in linie dreapta dintre
doua posturi (mers pe viza), ruta riscanta si doua
rute ocolitoare intre cele 2 posturi, care folosesc
doar linii conducatoare (poteci), dar sunt sigure si
conduc sportivul incepator in mod corect pe
sectiunea dintre cele 2 posturi.
In contextul folosirii hartilor de orientare, care cauta sa reproduca in limbajul semnelor
conventionale toate reperele si caracteristicile terenului de concurs, navigarea (mersul) cu harta si busola
intre doua puncte ale hartii, se poate face folosind patru metode principale:
1. Mersul pe viza (unghi de mars).

--- PAGE 33 ---
2. Mersul pe linii conducatoare.
3. Mersul pe curba de nivel
4. Navigarea mixta.
MERSUL PE VIZA (UNGHI DE MARS). MERSUL PE LINII CONDUCATOARE.
1. Mersul pe viza (unghi de mars), in linie dreapta intre doua puncte, impreuna cu masurarea
precisa distantei, pare metoda cea mai sigura de atins un punct de control. In realitate implica un
mare efort fizic si o stapanire perfecta a tehnicii de mentinere precisa a directiei cu o busola de tip
Sport.
2. Mersul pe linii conducatoare (drumuri, poteci, fire de apa, etc.) este metoda cea mai la
indemana sportivilor incepatori. Necesita o atentie permanenta la intersectii (schimbarea directiei) si
masurarea distantei dintre intersectii. Implica deseori parcurgerea unor distante mai mari (ocoliri si
de 100%), preferata de sportivii care doresc o alergare mai usoara in locul diferentelor mari de nivel
si a schimbarilor de ritm.

--- PAGE 34 ---
NAVIGAREA MIXTA.
MERSUL PE CURBA DE NIVEL.
3. Mersul pe curba de nivel, este apanajul sportivilor cu experienta si se practica pe distante
relativ scurte, cel mai des intre doua posturi foarte apropiate aflate la acelasi nivel.
4. Navigarea mixta, implica folosirea pe aceasi sectiune dintre doua posturi de control, a celor
3 tehnici de mai sus: mers pe viza, mers pe linii conducatoare si mers pe curba de nivel. In practica
de zi cu zi a sportului orientarii este metoda cel mai des folosita de toate categoriile de sportivi.
Dupa ce sportivul incepator a fost invatat sa foloseasca busola in orientarea de la inceput a hartii, in
etapa urmatoare el trebuie sa progreseze si sa fie invatat tehnica de navigare (alergare) cu harta si busola de
tip Sport in aceasi mana. Aceasta tehnica este folosita cel mai des de sportivi pentru a mentine harta
orientata in permanenta si a mentine o directie generala pe parcursul unei sectiuni dintre doua posturi de
control.
Pentru aceasta se plaseaza busola peste harta (pliata astfel ca sa poata fi tinuta intr-o mana), cu una
din marginile lungi ale busolei dealungul liniei care uneste cele 2 posturi (sau dealungul directiei de urmat);
harta si busola se tin in aceasi mana. Ne rotim pe loc sau rotim doar harta si busola pana cand Nordul acului
magnetic flotant al busolei, se suprapune cu sagetile de Nord ale hartii de orientare. In acel moment sageata
de directie de pe placa busolei tip Sport, ne indica directia de urmat de pe teren.
Cateva mici sfaturi bine de spus sportivilor incepatori (majoritatea le vor invata singuri dupa
repetarea unor erori inevitabile):
1. Atentie cand plecati dintr-un post catre urmatorul. Asigurati-va ca Nordul acului magnetic este
indreptat spre Nordul hartii si nu spre Sud.
2. Deseori in cursul alergarii capsula busolei tinuta in mana se roteste si unghiul de mars al directiei
se schimba. Pe sectiuni foarte lungi, verificati din cand in cand si corectati daca este cazul viza.
3. Pana va formati un simt al directiei, este bine ca la fiecare intersectie si bifurcatie (mai ales
trifurcatii sau bifurcatii in unghi ascutit), sa folositi din nou busola pentru aflarea directiei corecte a potecii
pe care vreti sa mergeti in continuare.
4. La fel cand iesiti din lateral intr-o alte linie conducatoare (de ex. defrisari), nu ezitati sa verificati
directia pe care trebuie sa o urmati in continuare; la fel cand ajungeti in intersectia a doua defrisari.

--- PAGE 35 ---
B. TEHNICI ŞI TACTICI DE ORIENTARE ÎNTRE PUNCTELE DE CONTROL
In procesul de navigare (mers) cu harta si busola pe suprafata unui teren impadurit sau descoperit,
tehnicile sau tacticile folosite, se pot imparti in doua mari categorii: orientarea "generala" si orientarea
"de finete".
1. Orientarea generala, foloseste busola in scopul mentinerii unei directii generale, dar corecte, in
cursul unui mers rapid pe teren, pastrand in permanenta un contact strans cu harta si stiind mereu unde
suntem pe harta si pe teren. Se foloseste in principal la mersul dealungul unei sectiuni intre doua posturi de
control.
2. Orientarea de finete implica o mai mare grija in luarea unei directii precise, a unei masuratori
precise a distantei si o mai mare atentie la detaliile de pe harta si reperele de pe teren. Se foloseste in
special la atacul final al postului de control.
In cadrul orientarii generale, se pot folosi numeroase tehnici si tactici de orientare, dintre care cele
mai cunoscute sunt:
a) taierea colturilor,
b) folosirea reperelor de colectare,
c) tintirea la distanta,
d) ocolirea obstacolelor de netrecut.
a. Tăierea colturilor.
Cele mai des intalnite situatii in practica orientarii, sunt acelea in care sportivul ia decizia alegerii
unei rute de scurtare a distantei de parcurs intre doua puncte de pe harta si de pe teren.
In exemplul 1, intre postul 1 si 2 in afara rutei sigure de ocolire pe defrisari si poteci (pe catetele
triunghiului), exista si ruta directa de atac a postului (pe ipotenuza triunghiului), ruta mult mai scurta.
In acelasi exemplu, ruta directa in linie dreapta dintre posturile 3 si 4, nu poate fi folosita din cauza
zonei de plantatie cu gard de netrecut si atunci pentru a ajunge la coltul gardului sportivul va folosi mersul
pe viza intre postul 3 si coltul gardului.

--- PAGE 36 ---
Pentru siguranta directiei de mers pe aceste vize, pe suprafata unui teren fara linii conducatoare
dealungul vizei, se folosesc busolele de tip Sport
b. Folosirea reperelor de colectare
In cursul orientarii generale pe sectiunea dintre doua posturi de control, indiferent ca merge sau nu
cu busola, sportivul trebuie sa fie invatat sa foloseasca pe parcursul sectiunii respective (cu atat mai mult
inainte imediat de postul de control), un reper foarte vizibil pe harta si pe teren care sa ii dea siguranta
locului in care se afla in acel moment. Ca astfel de repere de colectare pe traseu pot servi cel mai deseori:
poieni mari, defrisari, drumuri si intersectiile lor, cladiri mari vizibile, confluente de rauri, limite nete de
vegetatie. Aceste repere de colectare sunt deosebit de utile in atacul final al postului de control.
In exemplul 2, pe sectiunea dintre postul 1 si 2, exista un mare reper de colectare (o poiana) imediat
inaintea postului 2, cea ce usureaza foarte mult atacul postului, usor de gasit pornind din coltul de NV al
poienii.
In schimb postul al treilea este amplasat inaintea reperului de colectare (aici o poiana lipita de o
poteca principala), in asa fel incat daca sportivul rateaza gasirea postului si ajunge in reperul de colectare, a
pierdut deja timp si va trebui sa se intoarca pentru a gasi postul de control.

--- PAGE 37 ---
c. Ţintirea la distanţă
Tintirea la distanta (in lateral), este o tactica de orientare foarte des folosita atat in cadrul
orientarii generale, cat si in cadrul orientarii de finete. In esenta, atunci cand punctul fix la care trebuie sa
ajungem se afla dealungul unei linii conducatoare, viza executata cu ajutorul busolei nu se ia direct spre
acel punct, ci la o mica distanta de el in dreapta sau in stanga. In acest fel in momentul in care ajungem pe
linia conducatoare respectiva, vom fi siguri in care parte a punctului (reperului) suntem.
In exemplul 3 pe sectiunea dintre postul 1 si 2, in cadrul orientarii generale, plecam mai intai pe o
viza care trebuie sa ne scoata in bifurcatia unei poteci din defrisare. Viza nu o vom lua direct spre acea
bifurcatie, ci la o mica distanta in dreapta sau in stanga acelei poteci. In acest fel cand ajungem in defrisare
vom fi siguri in care parte a bifurcatiei suntem.
Tot in exemplul 3, viza pe care o luam din postul 2 spre postul 3 (o confluenta), nu va tinti direct in
confluenta, ci luam viza sa ne scoata in linia conducatoare (aici firul de apa) la o mica distanta in dreapta
sau in stanga postului de control (confluenta).
În exemplul 4, se întâlnesc 4 tipuri de tehnici de deplasare diferite între punctele de control. Astfel
între postul 1 şi 2 folosim ca reper de colectare poiana din faţa postului 2, pe sectiunea dintre postul 2 si 3
folosim tehnica tintirii la distanţă iar între postul 3 şi 4 folosim deplasarea pe linii conducătoare, cele
două variante de deplasare pe poteci, până la bifurcaţia de poteci respectiv colţul gardului, de unde folosim
orientarea de fineţe până la postul 4 situat la o stâncă.

--- PAGE 38 ---
d. Ocolirea obstacolelor de netrecut.
Obstacolele de netrecut întâlnite în orientare pot fi: lacuri, balti, mlastini, zone locuite sau interzise,
cariere de piatra, pereti stancosi, vegetatie foarte deasa, etc.
In exemplul din stanga, intre postul 4 si 5 se interpune o mlastina de netrecut si viza directa intre
posturi nu poate fi folosite. Sportivul trebuie sa ocoleasca 100% si sa treaca balta printr-un loc sigur
(pod+poteca).
In situatii in care trecerea imprudenta a obstacolului de catre sportiv poate fi extrem de riscanta, se
impune folosirea de catre trasator a unui post intermediar care sa conduca sportivul la locul sigur de trecere
a obstacolului (vezi exemplul din dreapta).
Orientarea de finete este folosita cel mai des in atacul final (gasirea) asupra postului de control,
dar si pe sectiunile foarte scurte dintre doua posturi de control foarte apropiate.
Prin orientarea de finete intelegem parcurgerea unei distante scurte (maxim 100-150 metri) plecand
de la un punct sigur si clar de pe harta, folosind o directie (viza) extrem de precisa si o masurare a distantei
la fel de atenta. Atunci cand postul de control este un reper de mici dimensiuni greu de gasit, vom cauta pe
harta si pe teren un reper clar, usor de gasit in imediata apropiere a postului de control. In majoritatea
cazurilor acesta va fi un reper de colectare in vecinatatea postului de control. Vom pleca apoi din acest reper
clar si sigur pe o viza scurta dar precisa (ca unghi de mars si distanta) spre postul de control.
In exemplul 4, postul de control este o stanca, reper izolat care poate fi mai greu de gasit. Acest
post de control poate fi atacat in final, plecand ori de coltul gardului ce inconjoara o poiana, ori de la Vest
plecand de la o bifurcatie de poteci. In caz ca postul de control a fost depasit fara sa fie vazut, mai avem o
sansa de al ataca pornind din confluenta aflata la Nord de el.
Aceasi metoda a orientarii de finete se foloseste pe sectiunile scurte dintre doua posturi de control
foarte apropiate. Pe aceste sectiuni scurte se combina o viza precisa cu o masuratoare precisa a distantei,
sau mersul pe curba de nivel impreuna cu masurarea distantei. Invatati sportivii sa fie atenti si precisi in
atacul final asupra postului de control, folosind reperul de colectare cel mai apropiat de post. ASA ZISA
TEHNICA DE MATURARE A ZONEI POSTULUI ESTE DESEORI PAGUBOASA SI DUCE LA
PIERDERE DE TIMP IN COMPARATIE CU TEHNICA ORIENTARII PRECISE SI DE FINETE.

--- PAGE 39 ---
V. HĂRŢILE DE ORIENTARE DE TIP SPRINT
Raspandirea din ce in ce mai mare, a concursurilor de orientare de tip sprint, in special in zonele
urbane, a obligat IOF-ul (Federatia Internationala de Orientare) sa adapteze semnele conventionale ale
hartilor folosite in astfel de concursuri, la noile caracteristici topografice ale zonelor urbane ( strazi, cladiri,
cvartale de blocuri ) si ale parcurilor din aceste zone. Mai mult, aceste semne conventionale grupate sub
titulatura ISSOM 2005 ( International Specifications Sprint Orienteering Maps 2005), se vor folosi
chiar si pentru concursurile de tip sprint din afara zonelor urbane, paduri.
Fata de semnele conventionale ale hartilor de orientare in alergare obisnuite, principalele
modificari au survenit la delimitarea mai precisa a ariilor peste care nu se poate trece ( cladiri, spatii verzi
cu flori, ziduri de netrecut ), la trasarea liniilor de comunicatie specifice oraselor ( scari, alei asfaltate, linii
de tramway, pasaje subterane, tuneluri). Iata mai jos un tabel cu ilustrarea principalelor modificari ale
semnelor conventionale din ISSOM 2005, fata de hartile de orientare obisnuite (ISOM 2000).
Necunoasterea precisa a acestor semne caracteristice, poate costa secunde pretioase, pe sportivul
care nu observa dinainte pe ruta pe care si-o doreste prezenta unei astfel de arii sau bariere de netrecut si
care il va obliga sa faca cale intoarsa si sa isi aleaga alta ruta ocolitoare.

--- PAGE 40 ---
MAI JOS SUNT PREZENTATE PRINCIPALELE DEOSEBIRI ALE SEMNELOR
CONVENTIONALE PENTRU HARTILE DE SPRINT, FATA DE SEMNELE
CONVENTIONALE SIMILARE ALE HARTILOR DE ORIENTARE CLASICE.
Desi orientarea in zonele urbane si in parcurile din mijlocul sau afara oraselor se practica de peste
25 de ani, doar in ultimii 8 ani concursurile de orientare tip sprint au inceput sa se organizeze cu predilectie
in parcurile de agrement.
Astfel în fiecare competiţie de orientare importantă la nivel internaţional este inclusă si cel puţin o
etapa de sprint intr-o zona urbana, folosindu-se de multe ori pentru aceasta etapa zonele verzi ale unui parc.
In afara scopului propagandistic pentru cunoasterea si raspandirea orientarii in mijlocul celor ce se
plimba prin parcuri, aceste concursuri de tip sprint testeaza viteza de reactie si abilitatile tehnice ale
sportivilor, intr-un mod diferit fata de orientarea in alergare prin zonele impadurite de ses, deal sau munte.

--- PAGE 41 ---
Orientarea tip sprint prin parcuri, este in acelasi timp o metoda excelenta pentru invatarea primelor
notiuni de orientare sportiva. Simplitatea zonei de concurs, aleile numeroase si vegetatia diversa a unui
parc, cadrul natural atractiv, lipsa emotiei provocate de ratacirea prin padure, usureaza mult munca unui
instructor sportiv in a invata "alfabetul" orientarii pe incepatori copii si juniori. Dar in acest serial al
lectiilor de orientare prin parcuri, in mod obligatoriu prima lectie va trebui sa se ocupe de invatarea citirii
unei harti de orientare. In acest scop materialul ilustrativ care urmeaza, va prezenta in mod paralel si cu
comentarii, pe de o parte cum arata in realitate (foto) un post de control de pe un anumit reper dintr-un parc
si pe de alta parte cum este descris pe harta in limbajul semnelor conventionale acest reper cu post de
control.
IATA MAI JOS, O HARTA A UNUI PARC (PARCUL BUCOV DE LA MARGINEA
PLOIESTULUI), CARTOGRAFIATA CU SEMNELE CONVENTIONALE ISSOM 2005, AVAND PE EA
INCERCUITE TOATE POSTURILE DE CONTROL ILUSTRATE IN CONTINUARE.
FOTOGRAFII REPERE POSTURI + FRAGMENT HARTA + COMENTARII.
Cladire mare. Postul de
control este pe coltul de Sud-
Est, exterior, al gardului (de
netrecut) care inconjoara
cladirea.

--- PAGE 42 ---
Buturuga mare (1x1m.)
Semnul conventional al
reperului, este un x verde.
Postul de control, este la
piciorul Sud-vestic al
reperului.
Casuta de lemn, 5x3 metri.
Postul de control este pe
coltul de Sud-Est, exterior al
casutei.
Chiosc rotund din lemn, 5
metri diametru. Postul de
control este pe marginea de
Nord-Est, exterior al
chioscului.
Casuta de lemn, 5x3 metri.
Postul de control este pe
coltul de Nord-Vest, exterior
al casutei.
Insula in mijlocul lacului.
Postul de control este la
capatul de Sud-Est al
pâlcului de copaci de pe
insula.

--- PAGE 43 ---
Cele trei repere din ciment,
fiecare de 1,5x1 metru, sunt
desenate ca niste mici
patratele negre. Postul de
control este la piciorul
gratarului din ciment din
mijloc.
Masa de tenis de masa,3x1,5
metri, reprezentata cu un mic
dreptunghi negru. Postul de
control este la piciorul mesei
din ciment.
Cladire din lemn, 5x3 metri.
Postul de control este
amplasat la coltul de Sud-
Est, exterior, al cladirii.
Copac izolat, in poiana.
Reprezentat printr-un mic
cerculet verde. Postul de
control este amplasat la
piciorul reperului.
Statuie sub forma de cub,
situata la Nord-Vest fata de
un reper similar. Postul de
control este amplasat la
piciorul reperului.

--- PAGE 44 ---
Groapa mare2x1 metri, in
poiana, situata la 50 metri
sud de marginea lacului.
Postul de control amplasat in
fundul gropii.
Suprafata imprejmuita cu
gard din lemn, de trecut, al
unui restaurant de vara. Desi
nu este terasa acoperita,
suprafata este desenata cu gri
slab, nu cu gri inchis ca la
cladiri. Postul amplasat pe
margine gard, interior.
Rond de flori, 5 metri in
diametru. Fiind o suprafata
peste care nu este voie sa
treci, este inconjurata cu linie
neagra groasa, iar interiorul
cu verde inchis interzis de
trecut.
Scari din piatra, paralele cu
suprafata de netrecut (flori)
intre ele. Postul amplasat la
capatul de jos (sudic), al
scarii de la vest.
Doua mici statui din piatra,
fiecare de 1x0,5 metri,
reprezentate prin puncte
negre ca bolovanii mari.
Postul situat la piciorul lor
nordic, le depaseste in
inaltime si este prea vizibil.

--- PAGE 45 ---
Statuie mica din piatra, 1,5
metri inaltime, situata in
interiorul unei bifurcatii de
alei asfaltate. Postul de
control, situat la piciorul
Nordic al reperului.
Startul amplasat la capatul
sudic, al aleii asfaltate, acolo
unde se mai afla un bolovan
mare si o mica casuta din
lemn.
Monument, format din trei
coloane foarte inalte, dar cu
baza fiecarei coloane de doar
1 metru patrat si reprezentate
fiecare coloana de cate un
mic patratel negru. Postul
amplasat la piciorul coloanei
de la Sud-Est.

--- PAGE 47 ---
BIBLIOGRAFIE
Laszlo F. Csaba – SĂ ÎNVĂŢĂM ORIENTAREA – Risoprint – 2006 – Cluj Napoca
Jean-Daniel Giroux – GUIDE PRACTIQUE DE L’ORIENTATION – 1999
CNEFS-FRTA - Comisia Centrală de Orientare – INSTRUCŢIUNI PENTRU PARTICIPAREA ŞI
ORGANIZAREA CONCURSURILOR DE ORIENTARE TURISTICĂ
Dr. Nicolae Stroescu – LECŢII DE ORIENTARE
